Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-09 00:00:00

У липні 2024 заявник звернувся до суду із вказаною заявою, у якій просить визнати квартиру [ADDRESS] відумерлою спадщиною, що залишилась після смерті [PERSON] та передати зазначене житлове приміщення до комунальної власності територіальної громади міста Києва. В обґрунтування поданої заяви зазначено, що [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис від 06.05.2023 року № 8478. У листі Комунального підприємства Київської міської ради «Київського міського бюро технічної інвентаризації» від 29.04.2024 року № 062/14-4678, квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві власності за [PERSON] на підставі договору дарування від 21.10.1994 року. Також згідно з інформаційної довідки із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна від 26.04.2024 року № 376242515 по об`єкту: квартира [ADDRESS] право власності зареєстровано за [PERSON] . Згідно витягу з реєстру територіальної громади міста Києва № 111942735 від 07.05.2024 року за адресою спірної квартири був зареєстрований чоловік [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , про що складений актовий запис про смерть № 7894 від 26.04.2023 року. Вказує, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. За прийняттям спадщини після смерті останньої у встановлений законом термін ніхто не звертався і спадкоємців не встановлено. Таким чином, виникла необхідність визнати спадщину відумерлою та в подальшому передати зазначене житлове приміщення до комунальної власності територіальної громади міста Києва, що стало підставою звернення до суду із вказаною заявою. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.07.2024 року відкрито провадження у даній справі та, з урахуванням ст. 19 ЦПК України, суд вирішив розглянути її за правилами окремого провадження. Витребувано у Шостої Київської державної нотаріальної контори завірену копію спадкової справи відкритої після смерті [PERSON] , померлої [INFO] ( а. с. 25) 12.08.2024 року до Печерського районного суду м. Києва надійшов лист від Шостої Київської державної нотаріальної контори, у якому зазначено , що спадкова справа після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] не заводилась, однак при перевірці спадкового реєстру знайдено заведену спадкову справу у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Нечипорук Алли Михайлівни ( а.с.37-39). 30.08.2024 року та 02.09.2024 року до суду надійшла заява від представника [PERSON] - адвоката Кекало В.І., у якій просить залучити до участі у справі у якості заінтересованої особи [PERSON] , яка є спадкоємцем, а саме донькою померлої [PERSON] ( а.с. 56-77). 23.10.2024 року до Печерського районного суду м. Києва надійшло клопотання від представника заявника [PERSON] , в якому зазначено, що заявлені вимоги підтримує та просить розглядати справу у її відсутність. Протокольною ухвалою суду від 26.11.2024 року залучено до участі у справі у якості заінтересованої особи 4 - [PERSON] . Ухвалою Печерського районного суду від 26.11.2024 року витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Нечипорук А.М. належним чином завірену копію спадкової справи (номер справи у спадковому реєстрі № 71188274, у нотаріуса № 5/2023), заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] ( а.с.102). 14.01.2025 року від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Нечипорук А.М. надійшла належним чином завірена копія спадкової справи № 5/2023, відкритої після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] ( а.с. 120-144). У судовому засіданні представник заявника - Малуєва С.О. надала пояснення, просила задовольнити заяву про визнання спадщини відумерлою в повному обсязі. У судовому засіданні представник заінтересованої особи 4 - адвокат Кекало В.І., надав пояснення, просив відмовити у задоволені заяви про визнання спадщини відумерлою. Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності та взаємозв`язку, приходить до наступного висновку. За частиною 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За частиною 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом статтею 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання спадщини відумерлою. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, актовий запис № 8478, виданим Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) ( а.с.123) Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається із квартири за адресою: [ADDRESS] . У листі Комунального підприємства Київської міської ради «Київського міського бюро технічної інвентаризації» від 29.04.2024 року № 062/14-4678 зазначено, що квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві власності за [PERSON] на підставі договору дарування від 21.10.1994 року. Також згідно інформаційної довідки із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна від 26.04.2024 року № 376242515 по об`єкту: квартира [ADDRESS] право власності зареєстровано за [PERSON] . Згідно витягу з реєстру територіальної громади міста Києва № 111942735 від 07.05.2024 року за адресою спірної квартири був зареєстрований чоловік [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , про що складений актовий запис про смерть № 7894 від 26.04.2023 року. Як вказується у листі Відділу обліку та розподілу житлової площі Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, житловий будинок [ADDRESS] до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації не передавався, оскільки зазначений будинок має статус самостійної юридичної особи та перебуває в управлінні ЖБК «Наука». Згідно з ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття суд визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи. Згідно з ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Згідно з ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним пов`язана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа - свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї (наприклад, на нерухоме майно). Отже, для того, щоб набути право на спадщину, спадкоємці за заповітом або за законом мають прийняти її у порядку та у строки, встановлені законом. Факт прийняття спадщини характеризується наступними ознаками: односторонній характер даного правочину, оскільки його здійснення залежить виключно від волі спадкоємця; безумовність та беззастережність передбачають, що не можна поставити факт прийняття спадщини у залежність від настання або ненастання якої-небудь умови, рівно як і не допускається часткове прийняття спадщини з відмовою від прийняття тієї її частини, що залишилася; прийняття спадкоємцем спадщини хоча б у частині свідчить про те, що спадкоємець прийняв її в цілому, незалежно від того, у чому полягає частина, що залишилася, і де вона знаходиться. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального округу (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). При цьому слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом, як встановлення факту, що має юридичне значення. При цьому, Верховний Суд в постанові від 10 січня 2019 року у справі №484/747/17 вказав, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі №910/18036/17. Заявником зазначено, що із заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався, що спростовується матеріалами спадкової справи № 5/2023, яка була відкрита після смерті [PERSON] . Так, 25.07.2023 року, до приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Нечипорук А.М. звернулась [PERSON] , що є дочкою померлої [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження ( а.с. 126). Відповідно до даної заяви, [PERSON] вказує, що приймає спадкове майно та повідомляє, що інших спадкоємців немає. Так, [PERSON] , як спадкоємець першої черги, фактично у визначений законом строк прийняла спадщину після смерті своєї матері [PERSON] . При цьому матеріалами справи не встановлено, що протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, вона відмовилась від спадкового майна. Зважаючи на те, що після померлої [PERSON] заведена спадкова справа, згідно відомостей якої наявні спадкоємці, зокрема, в особі [PERSON] , спадкова справа не містить заяв про відмову від прийняття спадщини та відсутня інформація про усунення спадкоємців від права на спадкування, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги про визнання спадщини відумерлою за адресою: [ADDRESS] , не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed