Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

24 грудня 2024 року адвокат Сидоренко Юрій Володимирович (надалі також представник позивача) звернувся в інтересах позивачки [PERSON] (надалі також позивачка, [PERSON] ) через Єдину\~судову інформаційно-телекомунікаційну\~систему «Електронний\~суд» до\~Новосанжарського районного\~суду Полтавської\~області з\~цивільним позовом\~до [PERSON] (надалі також відповідач, [PERSON] ), за змістом якого просив у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: - визнати за [PERSON] право власності на частину від 13/25 часток житлового будинку [ADDRESS] ; - стягнути на користь [PERSON] з [PERSON] в рахунок вартості її частки у спільній власності на 13/25 часток житлового будинку [ADDRESS] , суму грошової компенсації 139450 грн; - після стягнення та повної виплати відповідачем на користь [PERSON] грошової компенсації в сумі 139450 грн припинити право власності [PERSON] на її частку у спільній власності на 13/25 часток житлового будинку [ADDRESS] . Ухвалою судді Новосанжарського районного суду Полтавської області від 03 січня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачці строк для усунення вказаних в ухвалі недоліків (а.с. 21-22). На усунення недоліків 06 січня 2025 року представник позивача надав до суду документ відповідно до ухвали про залишення без руху позовної заяви, а саме: квитанцію про сплату судового збору (а.с. 27). Ухвалою суду від 13 січня 2025 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с. 29). Ухвалою суду від 11 лютого 2025 року відмовлено у прийнятті визнання позову відповідачем [PERSON] (а.с. 46, 51-52). Ухвалою від 11 лютого 2025 року суд закрив підготовче провадження у справі, призначив справу до судового розгляду по суті (а.с. 49). Аргументи учасників справи В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що за час її шлюбу з [PERSON] вони спільно придбали 13/50 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Поряд із цим, право власності на вказаний будинок зареєстровано виключно за відповідачем [PERSON] . Позивачка вважала, що оскільки вказане нерухоме майно було придбано за період шлюбу, воно являється спільною сумісною власністю подружжя. Зазначила, що бажає розпорядитися своєю часткою будинку на власний розсуд, а саме: отримати за нього грошову компенсацію. У зв`язку із тим, що добровільно вирішити даний спір із відповідачем в інший спосіб не можливо, оскільки він не дає згоду на продаж будинку з подальшим розподілом коштів відповідно до частин співвласників, а також відмовляється його обміняти, [PERSON] звернулась до суду із зазначеною позовною заявою, в якій просила визнати за нею право власності на частину від 13/25 часток житлового будинку, стягнути на її користь в рахунок вартості її частки у спільній власності на 13/25 часток житлового будинку суму грошової компенсації в сумі 139450 грн, після стягнення та повної виплати, припинити право власності [PERSON] на її частку у спільній власності на 13/25 часток житлового будинку. 17 січня 2025 року від відповідача надійшов до суду відзив на позовну заяву, в якому він зазначив про визнання позовних вимог, поряд з цим вказавши, що суд повинен у своєму рішенні визнати за відповідачем право власності на 13/50 частин будинку, що належать позивачці [PERSON] , а потім остаточно визнати за відповідачем право власності на 13/25 частин спірного будинку. Просив припинити право власності [PERSON] на 13/50 частин жилого будинку по [ADDRESS] , стягнути з відповідача грошову компенсацію в сумі 139450 грн за частку позивачки у спільній власності житловому будинку по [ADDRESS] . Також вказав на необхідності залучення до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] (а.с. 36-37). В подальшому у підготовчому судовому засіданні представник відповідача відмовився від заявленого у відзиві на позов клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] , зробивши про це усну заяву. Позивачка в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином (а.с. 55-57), клопотань про відкладення судового засідання не надсилала, про причини неявки не повідомляла. Представник позивачки у судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі з підстав, викладених у позові. Також, представник позивача оголосив в судовому засіданні про намір протягом п`яти днів з дня закінчення розгляду справи подати до суду документи на підтвердження понесених позивачкою витрат на правничу допомогу та відповідне клопотання про їх стягнення. Представник відповідача та відповідач проти стягнення з [PERSON] грошової компенсації в сумі 139450 грн за частку позивачки у спільній власності житловому будинку по [ADDRESS] , не заперечували. Поряд з цим наголосили, що суд при прийнятті рішення має визначити спірне майно спільною сумісною власністю, а також задовольнити вимоги відповідача про визнання за ним права власності на 13/50 частин будинку, що належать позивачці [PERSON] , а в подальшому про остаточне визнання за відповідачем права власності на 13/25 частин спірного будинку, про припинення права власності [PERSON] саме на 13/50 частин жилого будинку по [ADDRESS] . Також, представник відповідача оголосив в судовому засіданні про намір протягом п`яти днів з дня закінчення розгляду справи подати до суду документи на підтвердження понесених відповідачем витрат на правничу допомогу та відповідне клопотання про їх стягнення. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, вивчивши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне. Обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що 17 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, актовий запис № 111. 22 квітня 2024 року рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний, рішення набрало законної сили 23 травня 2024 року (а.с. 4-6). З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу від 12 вересня 2017 року [PERSON] придбав у [PERSON] та [PERSON] 13/25 часток житлового будинку із господарським будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7-8). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 96997471 від 12 вересня 2017 року, за [PERSON] зареєстроване право приватної власності на об`єкт нерухомого майна: житловий будинок «А-1», житловою площею 26,5 кв. м., загальною площею 35,2 кв. м., 2-1 сіни, площею 8,7 кв. м., 2-2- кімната, площею 16,1 кв. м, 2-3 кімната, площею 10,4 кв. м., гараж - «Г», погріб - «г», гараж «г1», вбиральня «Е», огорожа №1, ворота № 4, вимощення № 2, що складає 13/25 часток житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10). Згідно з висновком експерта за результатами проведення оціночно-будівельної експертизи № 47 від 05.10.2024 ринкова вартість 13/25 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 35,2 кв.м., житловою площею 26,5 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , визначена порівняльним підходом, і склала 278900 грн (а.с. 11-13). У зв`язку із припиненням шлюбних відносин, вважаючи зазначений об`єкт нерухомості спільною сумісною власністю подружжя, позивачка звернулась до суду із відповідним позовом про визнання за нею права власності на 1/2 частину від 13/25 часток житлового будинку та стягнення на її користь вартості її частки у спільній власності в сумі 139450 грн. Надаючи оцінку правовідносинам, що склались, суд виходить з наступного. Норми права, які підлягають застосуванню Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частинами 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном; власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним. Згідно з частиною 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно частиною 2 статті 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини 1 статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За змістом частини 3 та частини 4 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до\~пунктів 22,\~23,\~24\~потанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~21.12.2007\~№ 11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя»,\~поділ спільного\~майна подружжя\~здійснюється за\~правилами,\~встановленими статтями\~69-72\~СК та\~статтею 372\~ЦК.\~Вартість майна,\~що підлягає\~поділу,\~визначається за\~погодженням між\~подружжям,\~а при\~недосягненні згоди\~-\~виходячи \~з дійсної\~його вартості\~на час\~розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 виснувала, що частини четверта та п`ята статті 71 СК України не передбачають обов`язкову згоду відповідача на присудження позивачеві грошової компенсації замість частки останнього у праві спільної сумісної власності на майно, а також не передбачають обов`язкове внесення відповідачем на депозитний рахунок суду грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності й отримання компенсації на свою користь просить позивач. Висновок щодо правозастосування З огляду на процитовані норми законодавства суд зазначає, що набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Факт реєстрації на ім`я одного з подружжя нерухомого майна, яке є спільним майном подружжя, не свідчить, що воно належить лише цій особі. Такий висновок зробив Верховний Суд у своїй постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18-ц (провадження 61-13422св19). З матеріалів справи вбачається, що право власності відповідача на 13/25 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: [ADDRESS] ,\~виникло на\~підставі договору\~купівлі-продажу\~від 12\~вересня 2017\~року(а.с. 7-8). Отже, право власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [PERSON] набуто під час шлюбу з позивачкою. З огляду на викладене, враховуючи приписи статті 60 СК України, вказане нерухоме майно є таким, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а отже кожному власнику відповідно до приписів статті 70 СК належать рівні частки такого майна, тобто по частині від 13/25 частин спірного житлового будинку. Щодо аргументу представника відповідача про те, що стороною позивача не заявлена вимога про визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю, суд зазначає наступне. Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 711/2195/20, при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (див. пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)). З огляду на це, враховуючи те, що суд встановив режим спільної сумісної власності сторін на спірне майно, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. За аналогією, суд вважає, що не є необхідним також зазначати в резолютивній частині рішення про визнання за позивачкою права власності на частину від 13/25 часток житлового будинку [ADDRESS] , оскільки за змістом мотивувальної частини рішення суд констатував відповідно до положень статті 70 СК України належність сторонам рівних часток у спільній сумісній власності. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 зазначила, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). Саме тому, виходячи з мети позову, заявленого позивачкою, і його обґрунтування, враховуючи аргументи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача грошової компенсації частки з 13/25 частин житлового будинку [ADDRESS] в розмірі 139450 грн, замість її частки у праві спільної сумісної власності подружжя на таке нерухоме майно. З огляду на це, ефективним способом захисту прав позивача буде стягнення вказаної грошової компенсації, припинення права власності [PERSON] на її частину у спільній власності на 13/25 житлового будинку, та виділення відповідачу в особисту приватну власність 13/25 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Отже, позов [PERSON] підлягає задоволенню. Розподіл судових витрат Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про задоволення позову, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 2084 грн 56 коп. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved