Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду 17 січня 2025 року з позовом до [PERSON] про стягнення переплачених аліментів. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що згідно рішення Саксаганського районного суду від 09.11.2021 року з позивача в примусовому порядку стягувались аліменти на користь відповідача на утримання повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який продовжує навчання. Рішенням Дзержинського районного суду від 01.10.2004 року його звільнили з 04 квітня 2024 року від сплати аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, які стягуються на підставі рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 листопада 2021 року. Згідно довідки Саксаганського ВДВС сума стягнутих аліментів з 01.04.2024 року по 01.11.2024 року складає 65300,46 грн. Враховуючи викладене, просить суд стягнути з [PERSON] суму переплачених аліментів та судовий збір. Ухвалою суду від 22 січня 2025 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 24 січня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судовому засіданні 17 березня 2025 року сторони присутні не були. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримують. Відповідач в судовому засіданні присутня не була, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Надала до суду заяву про визнання позовних вимог. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 01 жовтня 2024 року Дзержинським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Пареного Андрія Вікторовича звільнено з 04 квітня 2024 року від сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання повнолітнього сина, [PERSON] , який продовжує навчання, у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи стягнення на час навчання, але не більше як до досягнення сином 23 років, які стягуються на підставі рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 листопада 2021 року по справі № 214/4880/21. (а.с.7-10). Відповідно до листа Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) виконавче провадження №67935640 з примусового виконання виконавчого листа №214/4880/21 від 16.12.2021 року виданого Саксаганським районним судом міста Кривого Рогу про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання повнолітнього сина, [PERSON] , який продовжує навчання, у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи стягнення на час навчання, але не більше як до досягнення сином 23 років, перебувало на виконанні в Саксаганському ВДВС починаючи з 17.12.2021 року по 07.11.2024 року. За період з 04.04.2024 по 07.11.2024 року на рахунок стягувача [PERSON] перераховані аліменти, які утриманні з заробітної плати [PERSON] в розмірі 65300,46 грн. (а.с.11) Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї норми права застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події і застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Згідно статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути безпідставно набуте майно в натурі. Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання мас виконуватися належним чином відповідно до умов договору та умов законодавства. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов`язання. Характерною особливістю кондиційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним. Кондиційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Положеннями статті 1215 ЦК України передбачено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата, платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі, як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. У статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. ЇЇ тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних сум. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 (провадження № 14-445цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Право на отримання аліментів від позивача [PERSON] відповідачка [PERSON] мала з дня, зазначеного в судовому рішенні Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу і до дня фактичного закінчення спільним сином сторін навчання, але не більше як до досягнення сином 23 років. Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 жовтня 2024 року [PERSON] було звільнено від сплати аліментів з 04 квітня 2024 року. Проте виконання виконавчого листа №214/4880/21 від 16.12.2021 року виданого Саксаганським районним судом міста Кривого Рогу про примусове стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання повнолітнього сина, [PERSON] , який продовжує навчання, у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, припинено не було. Фактично з заробітної плати позивача за аліментами по виконавчому провадженню №67935640 за період з 04.04.2024 року по 07.11.2024 року на користь відповідача стягнуто 65300,46 грн., що підтверджується довідкою державного виконавця. Підставою для такого набуття слугував виконавчий лист, виданий на виконання рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у справі №214/4880/21. Проте, стягнення аліментів за виконавчим листом припинено з 04 квітня 2024 року рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 жовтня 2024 року, яке залишене без змін Дніпровським апеляційним судом. Указана підстава для набуття відповідачкою спірних коштів відпала. Суд також враховує, що аліменти з позивача стягувались на підставі судового рішення у примусовому порядку державним виконавцем шляхом утримання коштів з заробітної плати позивача, тобто їх виплата проводилась позивачем не добровільно, отже умова добровільності в даному випадку відсутня. Проте, підставою для припинення виплати аліментів за рішенням суду слугувала та обставина, що повнолітній син сторін у справі, здобуває вищу освіти за кошти державного бюджету, при цьому, працює та отримує заробітну плату на рівні, що є достатнім для забезпечення його потреб, зокрема Згідно з довідкою про доходи [PERSON] , загальна сума його доходу за період з 12 липня 2023 р. по 29 лютого 2024 р. становить 164 259 (сто шістдесят чотири тисячі двісті п`ятдесят дев`ять) грн. 40 коп., з яких після утримання податків та інших утримань до виплати належить 131051 (сто тридцять одна тисяча п`ятдесят одна) грн. 54 коп. Звільняючи позивача [PERSON] від сплати аліментів на утримання повнолітнього сина, суд врахував, що статтею 199 СК України встановлено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Проте,відповідно до норм статті 188 СК України, батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину, якщо дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з них і забезпечує повністю її потреби. Батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Якщо дитина перестала отримувати дохід або її дохід зменшився, заінтересована особа має право звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів. Отже, повнолітній син, на навчання якого сплачувались аліменти, мав постійний дохід, проте, отримувач аліментів не відкликала стягнення аліментів, що може свідчити про недобросовісність, і продожувала отримувати присуджені суми, обов"язок з виплати яких був скасований рішенням суду, що набуло статусу остаточного. Як встановлено з матеріалів справи, відповідач [PERSON] визнала позовні вимоги в повному обсязі. Відповідно до ч.1, ч.4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 1 ч. 2, ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно з ст.142 ЦПК України, суд враховує ухвалення рішення на користь позивача у зв`язку з визнанням відповідачем позову, а тому вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 50% судового збору, сплаченого ним при поданні позову, що становить 605,60 грн., а інші 50% (605,60 грн. відповідно) повернути позивачу з державного бюджету. На підставі ст.ст. 4, 12,13,19,23,133, 141,263-265,268,273,354-355 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved