Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-06 00:00:00

19.09.2024 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, яким просить суд: визнати за нею, позивачкою, у порядку поділу майна подружжя, право спільної сумісної власності на 1 / 2 частку земельної ділянки розміром 0,071га, з кадастровим номером 5121410100:02:004:0187 і цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] ; а також визнати за нею у порядку поділу майна подружжя, також і право спільної сумісної власності на 1 / 2 частку житлового будинку загальною площею 80кв.м., з яких житлова 47кв.м., що розташований за цією ж адресою, та стягнути з відповідача на її користь судові витрати, що складаються з витрат на правову допомогу в розмірі 10000грн. і 1211 грн. судового збору. В обґрунтування своїх вимог позивачка стверджує, що перебувала з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, від якого в них є двоє спільних малолітніх дітей - сини: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , - які проживають разом з нею, позивачкою, рішенням Болградського районного суду Одеської області від 09.08.2024р. на її користь з відповідача стягнуто аліменти для утримання дітей. Крім того, протягом шлюбу вони, сторони, набули за спільні кошти подружжя спільне нерухоме майно - вищевказані житловий будинок та земельну ділянку, власником якого значиться відповідач, однак воно є їхньою спільною власністю, але між ними не досягнуто добровільної згоди у поділі майна, тому вона змушена звернутися до суду з цим позовом для захисту свого права власності. Ухвалою суду від 09.10.2024р. було відкрито провадження у даній справі з повідомленням сторін, підготовче судове засідання було призначене на 05.12.2024р. з повідомленням сторін; 25.10.2025р. була постановлена ухвала про розгляд клопотання про забезпечення позову; 03.12.2024р. від відповідача надійшов відзив на позов та заява про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з відрядженнам по роботі; 04.12.2025р. від позивача надійшло клоптання про витребування доказів від КП "Болградське\~бюро технічної\~інвентаризації" для всебічного розгляду цивільної справи; 03.03.2025р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить скласти угоду з позивачкою - про відмову позивачки від отримання аліменетів за рахунок отримання його, відповідача, частки у житловому будинку та земельній ділянці. Крім того, відповідач у відзиві просить суд відмовити позивачці [PERSON] в задоволенні вимог в частині стягнення на її користь витрат на правову допомогу та витрат зі сплати судового збору, вважаючи ці вимоги неправомірними. 04.12.2025р.\~надійшло клопотання\~від позивача\~про витребування\~доказів з КП "Болградське\~бюро технічної\~інвентаризації" для всебічного розгляду цивільної справи, але у підготовчому судовому засіданні 20.01.2025р. учасники справи клопотання не підтримали, вважаючи, що відпала така необхідність. У судовому засіданні 03.03.2025р. позивачка і її представник підтримали вимоги позову, відповідач підтримав свою думку, висловлену у відзиві, але позивачка відмовилася від визнання за синами права власності, що належить відповідачу за рахунок відмови від аліментів, та підтримала свою вимогу щодо стягнення судових витрат в повному обсязі, пояснивши, що не має наміру миритися з відповідачем, оскільки він піднімав на неї руку та не цінував її вклад у сімейний добробут, та влаштовував скандали, що позначилося на дітях, які його бояться і відмовляються спілкувтися з ним. \~ Відповідач [PERSON] у судовому засіданні просив позов задовольнити частково з підстав, викладених у відзиві на позов, а саме відмовити у задоволенні позовних вимогах в частині стягнення з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 10000, крім того, пояснив суду, що не чіпав позивачку [PERSON] та дітей, і позивачка не дозволяє йому бачитися з ними безпідставно. Вислухавши \~позивачку, її\~представника та\~відповідача, вивчивши матеріали\~цивільної справи\~та дослідивши\~надані суду\~докази, всебічно\~і повно\~з`ясувавши\~всі фактичні\~обставини,\~на яких ґрунтуються позовні\~вимоги,\~об`єктивно\~оцінивши докази,\~що мають\~юридичне значення\~для розгляду справи і\~вирішення спору\~по суті,\~вивчивши правові норми, що регулюють дані правовідносини,\~ суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Під час ухвалення рішення суд вирішує серед іншого і такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України). Відповідно до ч.3ст.3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно зі ст.5 цього Кодексу суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної у позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Ст.3 ЦК України та ч.1ст.4 ЦПК України визначене право кожної особи на звернення у порядку, встановленому законом, до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні роз`яснення з посиланням на статті 55, 124 Конституції України викладені у ч.2 Постанови Пленуму ВСУ від 12.06.2009р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції». Дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю, повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. В Рішенні КСУ від 30.01.2003р. у справі №3-рп/2003 наголошувалося, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення у правах. Відповідно до норм ст.81 ЦПК України, кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з нормами параграфу 1 гл.5 «Докази та доказування» ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності, достатності. А, також і Європейським судом з прав людини в рішенні у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011р.) зазначено, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може наслідком співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. На підставі наданих суду і досліджених в ході розгляду справи доказів та пояснень судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини: - сторони з 05.02.2016р. перебували у шлюбі, який був зареєстрований відділом державної РАЦС Болрадського районного управління в Одеській області, а/з №18; - інформаційною довідкою про реєстрацію права власності на нерухоме майно з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (№394790408 від 13.09.2024р., а.с13) підтверджується, що відповідач з 29.10.2020р., згідно договору купівлі-продажу від 29.20.2020р., що зареєстрований приватним нотаріусом Станєвою В.Б., - значиться власником домоволодіння (житлового будинку), загальною площею 80кв.м., з яких житлова 47кв.м., що розташований на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] ; площа земельної ділянки - 0,071га, кадастровий номер її - 5121410100:02:004:0187, а цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) тобто, це майно було придбане за період перебування відповідача у шлюбі; - в ідповідно до довідки №1129 від 02.08.2024р. виданою сектором з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб зазначається місне проживання дитини - [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Актом обстеження умов проживання від 02.08.2024р. №68 складеним службою у справах дітей Болградської міської ради зазначається місце прживання малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . - наказом Болградського районного суду Одеської області від 09.08.2024 з [PERSON] на користь позивачки стягнуто аліменти для утримання дітей - в розмірі 1/3 заробітку (доходу), щомісячно на кожну дитину; - згідно постанови опису й арешту майна від 19.11.2024р. старшого державного виконавця Пуртувая І.В. описано та накладено арешт на рухоме та нерухоме майно згідно ухвали Болградського районного суду Одеської області від 25.10.2024р. У зв`язку з тим, що сторони між собою не дійшли згоди про поділ нерухомого майна подружжя позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Чинним законодавством, а саме - ч.1ст.16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а у ч.2 цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. При цьому слід виходить з положень ст.11 ЦК України про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов`язків. Відповідно до них цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або не настання певної події. Статтею 60 СК України регламентовано, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. А, згідно ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя. Якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтями 63,69-71 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними; дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за наявності обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування; майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Постановою Пленуму №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ВСУ, у п.19 вказав, що «вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди мають враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною\~згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. А, п.22 зазначив, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. П.23 цієї ж Постанови визначено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК (2947-14), ч.3 ст.368 ЦК) (435-15), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором), або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. А, п.24 зазначено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СКУ). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або у порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. П.25 ВСУ також зазначив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст.71 СК (2947-14 ) щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК (435-15), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. В разі, якщо жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно в їх спільній частковій власності. У ст.368 ЦК України вказано, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. За ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, встановлених законом. В разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. В разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За встановлених фактичних обставин даної справи, суд визнає, що житловий будинок загальною площею 80кв.м., з яких житлова 47кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] ; та земельна ділянка розміром 0,071га, з кадастровим номером 5121410100:02:004:0187 і цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за цією жадресою, - були набуті сторонами за час перебування у шлюбі і цей факт сторонами підтверджений в ході судового розгляду справи, та нічим і ніким не спростований. Тому суд дійшов висновку про те, що вказане спірне майно - житловий будинок та земельна ділянка підлягають поділу між сторонами у зв`язку з тим, що сторони цього бажають. З урахуванням викладеного, суд визнає, що, у зв`язку з поділом майна та визнання права спільної сумісної власності, за позивачкою [PERSON] підлягає визнанню право власності на 1 / 2 частину спірної вищевказаної нерухомості. Крім того, відповідно до ч.1ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та з врахуванням визначення остаточного розміру позову, що встановлено в ході судового розгляду справи. Тому суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню коти в розмірі пслаченого позивачем судового збору в розмірі 1211,2 гривень. \~ \~ \~ \~Що ж стосується витрат позивачки на правову допомогу, - судом з`ясовано наступне. Стаття 59 Конституції України\~\~гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з пунктом 4 частини 1\~статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"\~договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. 13.\~Статтею 19 вказаного Закону\~визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. 14. Відповідно до пункту 9 частини 1\~статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"\~представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. 15.\~\~Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини 1\~статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). 16.\~\~Згідно з\~статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"\~гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. \~ \~ \~ \~У Постанові Великої Палати ВС від 27.06.2018р. у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Крім того, відповідно до постанови Великої Палати ВС у справі №751/3840/15-ц від 20.09.2018р., - на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. В ряді постанов ВС (у справах №922/676/21 від 14.12.2021, №905/716/20 від 08.04.2021, №916/2087/18 від 31.03.2021, та №922/3812/19 від 10.12.2020) зазначається, що в разі неподання учасником справи попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто, сам по\~собі\~факт\~неподання стороною\~попереднього\~розрахунку судових витрат разом з першою заявою по суті спору не є безумовною та абсолютною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. Крім того, у справі №922/676/21 окремо звертається увага, що подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Судова практика наразі сформувала широкий перелік доказів, які можуть слугувати підтвердженням заявленого розміру витрат. Такими доказами можуть бути: договір про надання правової допомоги, акт прийому-передачі документів, акт здачі-приймання виконаних робіт, протокол наданих послуг, рахунки на оплату, банківські документи про оплату послуг. Звісно, даний перелік не є вичерпним. Визначальною є позиція Великої Палати у справі № 910/12876/19, в рамках якої касаційний суд стягнув на користь відповідача близько 140000грн. за представництво його інтересів у суді касаційної інстанції, звернувши увагу на: умови договору про надання послуг (погодинні ставки працівників адвокатського об`єднання відповідно до займаної посади та максимально можливі суми витрат, які може понести клієнт, за розгляд справи адвокатським об`єднанням в кожній з 3-ох інстанцій); витрачений час на певний вид робіт (підготовка додаткових пояснень, підготовка до судових засідань, аналіз матеріалів судової справи, тощо); докази, надані відповідачем на підтвердження реальності витрат (протокол наданих послуг, акт надання послуг, рахунок на оплату, копія платіжного доручення). Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу\~за\~результатами\~розгляду справи\~незалежно\~від\~того,\~чи\~їх\~уже фактично\~сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція\~є\~усталеною\~і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у справах №923/560/17, №329/766/18, №178/1522/18. Не можна оминати увагою питання гонорару адвоката, як однієї з головних складових витрат на правничу правову допомогу. Так, у вже згаданій постанові Великої Палати у справі №910/12876/19, суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а тому суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Тому, оскільки судом в даному випадку задоволені вимоги позову по суті в повному обсязі, та позивач користувався послугами правової допомоги - що була надана їй адвокатом Соколовою Г.М., і позивачка з адвокатом узгодили розмір гонорару, суд не вбачає підстав для втручання у цю домовленість, оскільки витрати на правову допомогу, заявлені позивачкою - є співмірними з середньою почасовою оплатою праці. встановлена чинним законодавством з врахуванням роботи адвоката під час підготовки позову і доказів, та прибуванні до суду і участі у судовому засіданні.

Outcome: approved