Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

Рух справи 24.05.2024 року до Дніпровського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , в якій позивач просить: «1.Припинити право власності [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] на 4/27 частки 2-х кімнатної квартири, загальною площею 51,4 кв. м., житловою площею 28,9 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . 2. Стягнути з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] грошову компенсацію за 4/27 частки 2-х кімнатної квартири, загальною площею 51,4 кв.м. , житловою площею 28,9 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , в сумі 261 431, 85 грн. (двісті шістдесят одна тисяча чотириста тридцять одна грн. 85 коп.), шляхом перерахування цієї суми на користь [PERSON] , з депозитного рахунку Територіального управління ДСА України в м. Києві (квитанція АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № 0.0.3658540686.1 від 20.05.2024 року, отримувач: ТУ ДСАУ в м. Києві, розрахунковий рахунок иА128201720355259002001012089, банк одержувача: ДКС України м. Київ; ЄДРПОУ: 26268059). 3. Визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , право власності на 4/27 частки 2-х кімнатної квартири, загальною площею 51,4 кв.м. , житловою площею 28,9 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку належало [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] .» Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.05.2024 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Коваленко І.В. Судом в порядку ч.ч. 6, 8 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі. Відповідь на такий запит надійшла до суду 06.06.2024. 10.06.2024 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 11:00 год. 30 липня 2024 року. 30.07.2024 року, у зв`язку з неявкою відповідача, підготовче судове засідання відкладено на 09:30 год. 19.09.2024. 19.09.2024 року, у зв`язку з перебуванням головуючого судді Коваленко І.В. на лікарняному, довідкою секретаря судового засідання цивільну справу 755/8908/24 знято з розгляду, справу призначено до розгляду у підготовчому засіданні на 09:30 год. 23.10.2024. 23.10.2024 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 09:45 год. 28.11.2024 року. 28.11.2024 року, у зв`язку з неявкою відповідача, судове засідання відкладено на 15:00 год. 23.01.2025 року. 23.01.2025 року, у зв`язку з неявкою відповідача, у судовому засіданні оголошено перерву на 14:00 год. 05.03.2025 року. 05.03.2025 року у судовому засіданні Позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити позов, не заперечували проти ухвалення заочного рішення. Станом на час проведення судового засідання 05.03.2025 від Відповідача [PERSON] будь-яких заяв, клопотань, повідомлень не надійшло. Відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За наведених обставин, відповідно до вимог частини першої статті 281 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Під час судового розгляду справи здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 247 ЦПК України. У судовому зсіданні 05.03.2025 було виготовлено та оголошено вступну та резолютивну частину заочного рішення. Обґрунтування позову В позові вказується, що позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , згідно до Свідоцтва про спадщину за законом від 29.09.1917 року на 4/27 квартири, виданого Державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори Домашенко В.В. та зареєстрованого в реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 29.09.2017 року за індексним № 98943321, згідно до Свідоцтва про право власності за заповітом від 26,04. 2021 року на 16/27 квартири, виданого приватним нотаріусом КМНО Ніщенко А.П. та зареєстрованого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.04.2021 року за індексним № 254364241, згідно до Свідоцтва про спадщину за законом від 07.01.2023 року на 1/9 квартири, виданого Державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори Ткач Т.В. та зареєстрованого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.01.2023 року за індексним №319733988. Таким чином, позивач зазначає, що йому на праві приватної власності належить 23/27 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Відповідачу [PERSON] ( [INFO] , місце реєстрації: [ADDRESS] ) належить 4/27 частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , згідно до Свідоцтва про спадщину за законом від 29.09.1917 року, виданого Державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори Домашенко В.В. Позивач зауважує, що 2-х кімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] є спадковим майном сторін, оскільки Відповідач - [PERSON] - є сином [PERSON] , померлого від [INFO] від першого шлюбу, а Позивач - [PERSON] є сином [PERSON] , померлого від 29 липня 2008 року від другого шлюбу. Зазначає, що між сторонами існують тривалі неприязні стосунки. Позивач не мав можливості вільно володіти та користуватися належним на праві власності майном, оскільки Відповідач на ґрунті особистих неприязних відносин перешкоджав йому в здійсненні права на проживання в даній квартирі. Позивач, посилаючись на Висновок судового експерта Стасюк М.Ю. за результатами проведення будівельно-технічною експертизи від 06.05.2024 року за № 06/05/2024, зазначає, що відповідно до вимог нормативно - правових актів у галузі будівництва розділити об`єкт нерухомого майна - квартиру за адресою: [ADDRESS] , відповідно до часток співвласників, а саме : в розмірі 23/27 частини квартири, що належить [PERSON] та в розмірі 4/27 частини квартири, що належить [PERSON] для облаштування ізольованих квартир на основі поданих документів не вбачається можливим; з технічної точки зору встановити порядок користування зазначеною квартирою, відповідно до часток співвласників, а саме: в розмірі 23/27 частини квартири, що належить [PERSON] та в розмірі 4/27 частини квартири, що належить [PERSON] на основі наданих документів, не вбачається можливим. Таким чином, позивач стверджує, що спільне володіння та користування спірною квартирою неможливе. Вказує, що відповідачу на праві приватної власності належить - частина квартири за адресою: [ADDRESS] . За цією ж адресою зареєстроване місце проживання відповідача. Таким чином, відповідач має інше власне нерухоме майно та власне місце проживання. Посилаючись на Звіт про оцінку майна, проведений Суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «МАЛЕАС» від 01.05.2024 року, позивач зазначає, що ринкова вартість 4/27 частини квартири [ADDRESS] становить 261 431 гривню 85 коп. На пропозицію Позивача вирішити існуючий між сторонами майновий спір в позасудовому порядку Відповідач не відреагував. Таким чином, Позивач, з метою захисту своїх порушених прав, вимушений звернуться з даним позовом до суду. Щодо правової позиції відповідача Відзив на позовну заяву не надійшов. Судом в порядку ч.ч. 6, 8 ст. 187 ЦПК України направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача. Згідно ч. 7 ст. 187 ЦПК України, з відділу з питань реєстрації місця проживання Дніпровської РДА отримана інформація про те, що місце проживання відповідача [PERSON] , [INFO] , з 21.01.1992 по 28.10.2022 було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Причина вибуття: Документ про припинення права користування. (а.с.104). Згідно вимог ч.9 ст. 28 ЦПК України, позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). За змістом ч.ч. 6, 7 ст. 128 ЦПК України судова повістка …> надсилається …> разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням …> за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його. Згідно з п. 5 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265, громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, які на законних підставах постійно або тимчасово проживають на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання та прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати/зареєструвати його. За змістом п. 4 вказаного Порядку особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Судова кореспонденція є офіційною, тому повинна надсилатися саме за адресою зареєстрованого місця проживання або, як виняток, на адресу, зазначену самим учасником справи - адресатом (ч. 6 ст. 128 ЦПК України). Суд направляв на останню відому адресу зареєстрованого місця проживання відповідача копію ухвали про відкриття провадження. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд. Відповідач кореспонденцію суду не отримав, а лист повернувся до суду із відміткою про причини невручення: «За закінченням терміну зберігання». Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу. Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього. Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Це передбачено п.п. 108, 109 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270. Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи. Відповідно до ч. 9 ст. 130 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Однак процесуальне законодавство не визначає наслідків невручення повістки-повідомлення з причин закінчення строку зберігання. В т.ч. жодними законами чи підзаконними актами не передбачено, скільки разів суд має перенаправляти кореспонденцію на єдину відому (офіційну) адресу, з якої вона повертається без вручення, для того щоб особа вважалась такою, що повідомлена. Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи (за зареєстрованим місцем проживання, незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті. Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно Свідоцтва про спадщину за законом від 29.09.1917 року, виданого Державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори Домашенко В.В. та зареєстрованого в реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 29.09.2017 року за індексним № 98943321, Позивач [PERSON] є власником 4/27 частки квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.11-12) Згідно Свідоцтва про право власності за заповітом від 26.04.2021 року, виданого приватним нотаріусом КМНО Ніщенко А.П. та зареєстрованого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.04.2021 року за індексним № 254364241, Позивач [PERSON] є власником 16/27 частки квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.12-14). Згідно Свідоцтва про спадщину за законом від 07.01.2023 року, виданого Державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори Ткач Т.В. та зареєстрованого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.01.2023 року за індексним №319733988, Позивач [PERSON] є власником 1/9 частки квартири за адресою: [ADDRESS] . (а.с.15-16) Таким чином, Позивачу на праві приватної власності належить 23/27 частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] , [INFO] , є власником 4/27 частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на підставі Свідоцтва про спадщину за законом від 22.03.2018 року, виданого Державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори Домашенко В.В. Отже, сторони є співвласниками 2-х кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , яка є їхнім спадковим майном, отриманим після померлого [INFO] батька [PERSON] , при цьому відповідач - [PERSON] є сином від першого шлюбу, а Позивач - [PERSON] - сином від другого шлюбу. Між сторонами існують тривалі неприязні стосунки, що підтверджується обставинами, встановленими рішеннями Дніпровського районного суду м. Києва від 20.10.2020 року у цивільній справі № 755/7625/17 та від 15.02.2024 року по цивільній справі № 755/7838/23. Так, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20.10.2020 року (справа №755/7625/17) задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Київського округу міського нотаріального Відута Оксана Валеріївна про встановлення факту родинного зв`язку та визнання заповіту недійсним. Встановлено факт родинних відносин, а саме те, що спадкодавець [PERSON] який помер [INFO] є дідом [PERSON] [INFO] . Визнано недійсним заповіт, складений [PERSON] на користь [PERSON] посвідчений Приватним нотаріусом КМНО Відутою О.В. 29 серпня 2016 року зареєстрований в реєстрі за №915. Вказаним рішенням суду від 20.10.2020 року встановлені, серед іншого, наступні обставини: «В рамках розгляду даної справи судом за клопотанням представника позивача була призначена посмертна судово - психіатрична експертиза, відповідно до висновку якої №635 від 18.11.2019 р. слідує, що [PERSON] за життя та на час посвідчення заповіту від 29.08.2016 р. страждав стійким хронічним психічним розладом у вигляді деменції при хворобі Альцгеймера. [PERSON] на час посвідчення заповіту від 29.08.2016 р. за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.» Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15.02.2024 року (справа №755/7838/23) було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у праві користування правом власності шляхом вселення. Усунуто перешкоди у праві користування правом власності [PERSON] шляхом вселення в квартиру за адресою: [ADDRESS] . Вказаним рішенням суду від 15.02.2024 року встановлено, серед іншого, наступні обставини: «в спірній квартирі, співвласниками якої є сторони по справі, проживає відповідач, який чинить перешкоди позивачу у користуванні правом власності, що підтверджується поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] та матеріалами справи. Отже, оскільки відповідач чинить позивачу перешкоди у праві користування житловим приміщенням, тому позовні вимоги по цій справі підлягають задоволенню повністю: усунути перешкоди у праві користування правом власності [PERSON] шляхом вселення в квартиру за адресою: [ADDRESS] .» За правилами ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, з урахуванням обставин, встановлених у рішеннях суду від 20.10.2020 року (справа №755/7625/17) та від 15.02.2024 року (справа №755/7838/23), що набрали законної сили, вбачається, що позивач не мав можливості вільно володіти та користуватися належним на праві власності майном, оскільки Відповідач на ґрунті особистих неприязних відносин перешкоджав йому в здійсненні права на проживання в даній квартирі. Згідно Висновку судового експерта [PERSON] за результатами проведення будівельно-технічною експертизи від 06.05.2024 року за № 06/05/2024: «1. Відповідно до вимог нормативно - правових актів у галузі будівництва розділити об`єкт нерухомого майна - квартиру адресою: [ADDRESS] , відповідно до часток співвласників, а саме: в розмірі 23/27 частини квартири, що належить [PERSON] та в розмірі 4/27 частини квартири, що належить [PERSON] для облаштування ізольованих квартир на основі поданих документів не вбачається можливим. 2. З технічної точки зору встановити порядок користування зазначеною квартирою, відповідно до часток співвласників, а саме : в розмірі 23/27 частини квартири, що належить [PERSON] та в розмірі 4/27 частини квартири, що належить [PERSON] на основі наданих документів не вбачається можливим.» (а.с.77-92) Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 30.04.2024 року, Відповідачу на праві приватної власності належить частина квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.17-19). За цією ж адресою зареєстроване останнє відоме місце проживання Відповідача. Таким чином, Відповідач має інше власне нерухоме майно та власне місце проживання. Згідно Звіту про оцінку майна, проведеного Суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «МАЛЕАС» [PERSON] від 01.05.2024 року (ідентифікатор в базі ФДМУ ЗЗТСПП923181), ринкова вартість 4/27 частини квартири [ADDRESS] становить 261 431, 85 гривень. (а.с.38-76) В позасудовому порядку позивач звертався до відповідача з пропозицією вирішити існуючий між ними майновий спір, однак відповідач не відреагував, що підтверджується копією листа-пропозиції від 09.05.2024 року, копією опису вкладення в цінний лист від 09.05.2024 року та поштовими квитанціями від 09.05.2024 року. (а.с.93-95) Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Згідно з частинами першою та другою ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до приписів частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності. Поняття спільної часткової власності викладено у частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробовому виразі. Згідно зі ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно частини першої статті 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Положеннями частини першої статті 346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту частини другої цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Один з таких випадків наведено в статті 365 ЦК України, яка регулює порядок, підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Відповідно до частини другої статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Верховний Суд України у постанові від 15.05.2013 по справі № 6-37цс13 зазначав, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. В постанові від 02.07.2014 по справі № 6-68цс14 Верховний Суд України роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2018 у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності». Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. З огляду на викладене, при вирішенні позову, пред`явленого на підставі ст.365 ЦК України, визначальним для прийняття судом рішення є встановлення обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, а визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі №344/120/16-ц (провадження №61-22129св19) та у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі №6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі №6-1943цс16. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі №760/8958/15-ц (провадження №61-4860св18) зазначено, що висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року у справі №750/11178/17 (провадження №61-42000св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України та вказано, що припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). До таких же висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 11 грудня 2023 року у цивільній справі №422/7979/21 (провадження №61-3161св23), застосувавши аналогічні правові висновки Верховного Суду. Також припинення права на частку можливе за умови неможливості спільного володіння та користування майном. Надані Позивачем, в числі інших доказів, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15.02.2024 року (справа №755/7838/23), яким задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у праві користування правом власності шляхом вселення, а також та Висновок судового експерта Стасюк М.Ю. за результатами проведення будівельно-технічною експертизи від 06.05.2024 року за № 06/05/2024, є належними, допустимими та достатніми доказами для підтвердження неможливості спільного володіння та користування майном між позивачем та відповідачем. Виходячи з правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 07 лютого 2019 року у справі №686/17974/17, від 18 липня 2019 року у справі №210/2236/15-ц, при вирішенні справ про припинення права на частку у спільному майні в частині не завдання шкоди інтересам відповідача та членам його сім`ї суди насамперед зобов`язані дослідити наявність у відповідача іншого житла. У разі відсутності такого житла позбавлення особи права на частку у спільному майні, яке є єдиним зареєстрованим за ним житлом, буде розцінюватися як завдання шкоди його інтересам та інтересам членам його сім`ї. Як вбачається з матеріалів справи, Відповідачу на праві приватної власності належить частина квартири за адресою: [ADDRESS] . (а.с.17-19). Отже, на підставі наданих позивачем доказів судом встановлено, що спірна квартира, є неподільною річчю, знаходиться у спільній частковій власності сторін, спільне володіння і користування якою є неможливим, тому вирішення даного спору саме шляхом виділу і виплати грошової компенсації належної відповідачу частки квартири не буде порушувати та обмежувати права й інтереси останнього та буде відповідати інтересам усіх сторін по справі. Відповідно до п.п.3,4 п.6 постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 4.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при неможливості виділу частки в натурі, що виділяється, присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий у даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. П. 5 цієї ж постанови передбачено, що в окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і за відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник у будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею. Оцінюючи всі зібрані у справі докази, встановлено, що частка відповідача у спільному майні є незначною і не може бути виділена в натурі; спільне володіння і користування майном є неможливим припинення права відповідача на її частку не завдасть істотної шкоди її інтересам, оскільки вона забезпечена житлом, суд приходить до висновку про припинення права власності відповідача на належну їй частку квартири. Згідно Звіту про оцінку майна, проведеного Суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «МАЛЕАС» [PERSON] від 01.05.2024 року (ідентифікатор в базі ФДМУ ЗЗТСПП923181), ринкова вартість 4/27 частини квартири [ADDRESS] становить 261 431, 85 гривень. Відповідно до вимог ст. 365 ЦК України, Позивачем було внесено на депозитний рахунок Територіального управління ДСА України в м. Києві кошти у сумі 261 431, 85 грн., відповідно до квитанції AT КБ «ПРИВАТБАНК» №0.0.3658540686.1 від 20.05.2024 року. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає відповідач, зокрема, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками. Позивачем доведено обставини, на які він посилався на підтвердження своїх вимог, в частині наявності підстав для припинити право власності відповідача на 4/27 частки спірної квартири та визнання права власності на дану частку за позивачем з одночасним стягненням з позивача на користь відповідача грошової компенсації за 4/27 частки спірної квартири. У свою чергу відповідачем належних та допустимих доказів на спростування існування цивільного права та аргументів позивача не надано. З огляду на встановлені обставини даної справи, наявності сплаченої позивачем компенсації частки відповідача в праві спільної часткової власності на депозитний рахунок Територіального управління ДСА України в м. Києві, суд вважає, що заявлені у справі позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про припинення права власності [PERSON] на 4/27 частки 2-х кімнатної квартири, загальною площею 51,4 кв. м., житловою площею 28,9 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] з виплатою компенсації її вартості та визнання права власності на цю частку в спірній квартирі за позивачем є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Враховуючи викладене,

Outcome: approved