Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-11 00:00:00

\~ \~ \~ \~В жовтні 2024 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні належними йому 11/30 частками домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , шляхом вселення; заборонити відповідачам чинити будь-які дії, спрямовані на перешкоджання у відкриванні вхідних дверей, доступі до території домоволодіння та самого будинку, користуванні будинком; зобов`язати відповідачів прибрати сигналізацію на будинку, надати комплект ключів від домоволодіння. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що під час шлюбу з [PERSON] було придбано у власність частина будинку [ADDRESS] . Рішенням Київського районного суду м. Полтави, у тому числі, визнано за [PERSON] право власності на 11/30 частин домоволодіння за адресою [ADDRESS] , як на частку в праві спільної сумісної власності подружжя, залишивши у власності [PERSON] право власності на 11/30 частин вказаного домоволодіння, в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя. Наразі відповідач [PERSON] чинить позивачу перешкоди у доступі до спірного домоволодіння. В домоволодінні проживає батько [PERSON] , [PERSON] , який безпосередньо чинить перешкоди у проживанні позивача у зазначеному домоволодінні, встановив сигналізацію. [PERSON] має намір посилитися в частину домоволодіння, яке належить йому на праві власності, але відповідачі чинять перешкоди, у зв`язку з чим, позивач вимушений був викликати поліцію для вирішення цього питання. Всі вищевикладені обставини вимусили позивача звернутим=ся до суду з даним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні домоволодінням шляхом вселення. Представник позивача [PERSON] - адвокат Курило С.Л., який діє на підставі ордеру, в судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на оьбставини, які викладені у рішенні вище. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачі по справі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, причина неявки суду не відома. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили. Відзив на позовну заяву до суду також не надходив. У зв`язку з цим, суд, згідно вимогам ч. 4 ст. 223 та ст. ст. 280, 281 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, проти чого не заперечував і представник позивача по справі. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані позивачем та долучені до матеріалів справи докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. В судовому засіданні було встановлено, що рішенням Київського районного суду м. Полтави від 22.02.2024, зокрема, визнано за [PERSON] право власності на 11/30 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , як на частку в праві спільної сумісної власності подружжя, залишивши у власності [PERSON] право власності на 11/30 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , в результаті поділу спільної сумісної власності подружжя. ( а.с. 22-27) Постановою Полтавського апеляційного суду від 24.07.2024 рішення Київського районного суду м. Полтава від 22 лютого 2024 року залишено без змін. ( а.с. 28-33) В судовому засіданні представник позивача пояснив, що відповідачі чинять позивачу перешкоди в користуванні домоволодінням [ADDRESS] , не пускають його, встановили сигналізацію. Оскільки позивач не має доступу до житлового приміщення, частина якого належить йому на праві власності, він вимушений був звернутися з цього питання до органів поліції. Відповіднодо частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України). За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Стаття 150 ЖК України передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, а припинення права власності можливе лише з підстав, передбачених статтею 346 ЦК України. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України. Судом було встановлено, що [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 11/30 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Отже, [PERSON] , як законний власник частини будинку, має право на користування своєю власністю. Підставою для звернення [PERSON] до суду за захистом своїх прав стала фактичне обмеження позивача у доступі до належної йому на праві власності частини будинку. У зв`язку з чим, позивач просить суд вселити його в належну йому на праві спільної часткової власності частину будинку за вищевказаною адресою та зобов`язати відповідачів не чинити перешкоди у користуванні спірним майном. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підтвердження заявлених позовних вимог стороною позивача було надано суду в якості доказів відповідь відділу поліції №1 ХРУП №3 ГУНП в Харківській області та довідка про результати розгляду матеріалу ІТС ІПНП №9288 від 06.09.2024, з яких вбачається, що 06.09.2024 до відділу поліції надійшло повідомлення про те, що за адресою: [ADDRESS] у [PERSON] відбувається конфлікт з батьком його колишньої дружини. При виїзді працівників поліції за вказаною адресою виявлено [PERSON] , який повідомив, що наразі допомоги поліції він не потребує. ( а.с. 34, 85 ) Також матеріали справи містять світлини, як пояснив в судовому засіданні представник позивача, які були зроблені в день та під час виклику поліції адресою: м. Харків, вул. Визволення, 8. ( а.с. 35-37) Однак, суд вважає вищезазначені докази не належними, оскільки вони не містять в собі інформації щодо предмету доказування. Будь-яких належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту перешкоди відповідачами у користуванні майном, що належить на праві власності позивачу, матеріали справи не містять. Суд, даючи оцінку вищезазначеному, приходить до висновку про те, що у задоволені позовних вимог [PERSON] слід відмовити за недоведеністю. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати залишаються за позивачем. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed