Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-03 00:00:00

У липні 2023 року [PERSON] в особі представника адвоката Грубської К.В. звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із вищезазначеним позовом. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 24.07.2023 цивільну справу № 759/13369/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Деделюк С.Ю., приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Фесик М.О., про визнання договору іпотеки та договору позики недійсними, разом з додатками, направлено за підсудністю до Подільського районного суду м. Києва. В обгрунтування представник позивача зазначає, що 21.12.2020 позивач передав відповідачу в борг грошові кошти у розмірі 80 000 доларів США, про що було складено боргову розписку про отримання грошових коштів. 05.08.2021 відповідачем повернуто борг частково у розмірі 2 000 доларів США. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21.03.2023 по справі № 759/16052/22 позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу задоволено. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15.11.2022 у справі № 759/16052/22 в порядку забезпечення позову накладено арешт з забороною відчуження вчиняти певні дії щодо нерухомого майна, що належить на праві приватної власності [PERSON] , а саме на об`єкт житлової нерухомості, квартири загальною площею 39,6 кв. м., житлова площа 17,8 кв. м. за адресою: [ADDRESS] . У межах даної справи Святошинським районним судом м. Києва 15.05.2023 видано виконавчий лист по справі № 759/16052/22. На виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Фесик М.О. перебуває вищезгаданий виконавчий лист, виконавче провадження № [NUMBER]. 24.05.2023 винесено постанову про арешт майна боржника, якою було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника в межах суми звернення стягнення. Також, винесено Постанову про арешт коштів боржника від 24.05.2023, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника. Під час перевірки приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Фесик М.О. майнового стану [PERSON] шляхом отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна встановлено, що у [PERSON] є нерухоме майно, а саме: об`єкт житлової нерухомості, квартира загальною площею 39,6 кв. м. за адресою [ADDRESS] . Також зазначено, що дане майно перебуває в іпотеці. З вищенаведеного, на думку позивача, вбачається, що [PERSON] фактично в період настання заборгованості перед [PERSON] вчинено фраудаторні правочини як договір позики грошей від 17.08.2021 та договір іпотеки від 17.06.2021 якими передано під заставу нерухоме майно: об`єкт житлової нерухомості, квартира загальною площею 39,6 кв. м. за адресою [ADDRESS] . На думку позивача, такі дії відповідача направлені на унеможливлення звернення стягнення на спірне нерухоме майно в рамках кримінального провадження № [NUMBER] з виконання судового рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21.03.2023 по справі № 759/16052/22 про стягнення грошових коштів на користь позивача. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 29.08.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 22.09.2023 від відповідача [PERSON] на адресу Подільського районного суду м. Києва надійшов відзив на позовну заяву. Зі змісту відзиву вбачається, що відповідачем визнається той факт, що останній 21.12.2020 взяв в борг у позивача грошові кошти у розмірі 80 000 доларів США. Відповідач мав повернути вказані кошти не пізніше 15.08.2021. 05.08.2021 відповідач повернув позивачу лише 2 000 доларів США посилаючись на те, що у зв`язку із спалахом коронавірусу та продовженням карантинних обмежень в Україні, повернути суму грошових коштів отриманих у борг у позивача відповідач немає змоги, про що за його словами неодноразово повідомляв позивача. Відповідач зазначає, що 17.08.2021 уклав договір з [PERSON] про позику грошей № 1174 від 17.08.2021 та передав в іпотеку квартиру за адресою: [ADDRESS] . Також в цей день було укладено іпотечний договір № 1176 за основним зобов`язанням договором позики грошей № 1174 від 17.08.2021 та передано [PERSON] в іпотеку квартиру [ADDRESS] . За словами відповідача [PERSON] , [PERSON] повернув кошти за договором позики грошових коштів № 1174 від 17.08.2021 згідно з розписок у загальному розмірі 7 750 доларів США. Станом на зараз, за словами відповідача, він немає постійного місця роботи, а зазначені життєві обставини унеможливлюють повернення грошової суми у повному обсязі єдиним платежем. 12.10.2023 від представника позивача адвоката Грубської К.В. на адресу суду надійшла відповідь на відзив. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 13.08.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача поданий позов підтримала, просила задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.12.2020 було складено боргову розписку про отримання грошових коштів у розмірі 80 000 доларів США. 05.08.2021 відповідачем повернуто борг частково у розмірі 2 000 доларів США. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21.03.2023 по справі № 759/16052/22 позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу задоволено. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15.11.2022 по справі № 759/16052/22 в порядку забезпечення позову накладено арешт з забороною відчуження вчиняти певні дії щодо нерухомого майна, що належить на праві приватної власності [PERSON] , а саме на об`єкт житлової нерухомості, квартири загальною площею 39,6 кв. м., житлова площа 17,8 кв. м. за адресою: [ADDRESS] . В подальшому в межах даної справи Святошинським районним судом м. Києва 15.05.2023 видано виконавчий лист по справі № 759/16052/22. У приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Фесик М.О. перебуває на виконанні виконавчий лист у даній справі, виконавче провадження № [NUMBER]. 24.05.2023 винесено постанову про арешт майна боржника, якою було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника в межах суми звернення стягнення. Також, винесено постанову про арешт коштів боржника від 24.05.2023, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника. Під час перевірки приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Фесик М.О. майнового стану [PERSON] шляхом отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна встановлено, що у [PERSON] є нерухоме майно, а саме: об`єкт житлової нерухомості, квартира загальною площею 39,6 кв. м. за адресою [ADDRESS] . Крім того вказано, що це майно перебуває в іпотеці. Оцінюючи доводи представника позивача про те, що дії відповідача направлені на унеможливлення звернення стягнення на спірне нерухоме при виконанні судового рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21.03.2023 по справі № 759/16052/22 про стягнення грошових коштів на користь позивача, суд виходить із наступного. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів відповідно до статті 16 ЦК України є визнання правочину недійсним. У силу ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В силу частин першої третьої, частини п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) - ч.3 ст.215 ЦК України. В силу п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч.2 ст.13 ЦК України). Згідно з ч.3 цієї статті не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість. Договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) є недійсними. Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020 (193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: -особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; -наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); -враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)). Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)». Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)). Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20 (провадження № 61-1787св23)). Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України). Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року в справі № 712/7975/17 (провадження № 61-42114св18)). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17 (провадження № 61-46674св18)). Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23)). З обставин справи встановлено, що станом на момент укладення оскаржуваного договору іпотеки від 17.06.2021 були відсутні обмеження щодо розпорядження спірним майном, а також не існувало й рішення суду про стягнення боргу за договором позики, яке набрало законної сили. Більш того позову про стягнення боргу не було, оскільки як вказано позивачем та підтверджено відповідними доказами, з таким позовом останній звернувся до Святошинського районного суду м. Києва у листопаді 2022 року, тобто після укладення оскаржуваного правочину. Також на час вчинення оспорюваних правочинів не існувало жодних виконавчих проваджень, оскільки як вбачається з матеріалів справи приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Фесик М.О. виконавче провадження № [NUMBER] було відкрито 15.05.2023. Таким чином, станом на час укладення договору іпотеки вимоги за борговою розпискою не були предметом судового розгляду; стосовно відповідача не існувало жодного відкритого виконавчого провадження та судового рішення, яке набрало законної сили. Позивач не довів належними та допустимими доказами існування протиправного умислу в діях сторін спірного правочину при його укладенні. Сам по собі момент вчинення оспорюваного правочину (до ухвалення судового рішення про стягнення коштів на погашення сплачених боргів) як обставина, що дозволяє кваліфікувати правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору, не може свідчити про намір приховати майно від виконання судового рішення у майбутньому. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 524/5846/17. Можливість застосування наведеного правового висновку спростовує доводи позивача про те, що оскаржувані договори були укладені з метою уникнення в подальшому сплати боргу у виконавчому провадженні № [NUMBER] та відповідно уникнення виконання судового рішення у справі № 759/16052/22. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 76, ч. 1, 2 ст. 77, ч. 2 ст. 78, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 6 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням встановлених обставин суд вважає позовні вимоги безпідставними, а тому позов слід залишити без задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed