Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи її тим, що 28.02.2015 між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстровано у московському відділі державної реєстрації актів цивільного стану PC Харківського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис № 229. За час шлюбу у подружжя народилося двоє дітей: донька - [PERSON] , [INFO] та син - [PERSON] , [INFO] . Оскільки вже тривалий час у подружжя відсутнє взаєморозуміння, розходяться погляди на сімейні відносини, сімейні обов`язки з ведення спільного господарства та виховання дітей, позивачка впевнена, що їх спільне життя не склалося, а тому вимушена звернутися до суду з відповідною заявою. На сьогоднішній день позивачка проживає окремо від відповідача, не ведуть спільного господарства, шлюб існує формально, збереження шлюбу неможливе, а тому його слід розірвати. За таких обставин, позивачка просить суд шлюб, який був укладений 28.02.2015 року, між нею та [PERSON] розірвати. У судове засідання [PERSON] надала заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримала повністю. Проти заочного розгляду справи не заперечила. [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, в тому числі й шляхом повідомлення на офіційному веб сайті судової влади України, а тому суд в порядку ст. 280 ЦПК України, вважає, що справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів та постановити заочне рішення. Відзиву у визначений судом строк відповідач не надіслав. Згідно з ч.8 ст.178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що відповідачем у встановлений законом строк відзив на позов не подано, в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з оригіналу свідоцтва про одруження серії [NUMBER] виданого 28.02.2015 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано у московському відділі державної реєстрації актів цивільного стану PC Харківського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис № 229. За час шлюбу у подружжя народилося двоє дітей: донька - [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження додається до позовної заяви) та син - [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження додається до позовної заяви). Відповідно до ч.3 ст.109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Судом встановлено, що спільне життя у сторін не склалося, спільне господарство як подружжя не ведуть, життя, яке б ґрунтувалося на почуттях взаємної любові, дружби та поваги немає. Спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Встановлено, що діти проживають разом з позивачкою та перебувають на її утриманні. Вона наразі являється тимчасово переміщеною особою з дітьми в м. Ужгород, про що наявна відповідна Довідка № 2106-7002062989 від 28.06.2024 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Приписами ст.110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 СК України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Спору щодо поділу спільного майна подружжя та визначення місця проживання дітей сторонами не заявлялося. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, а тому шлюб між сторонами, слід розірвати. У відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача належить стягнути на користь держави судові витрати у розмірі 1211,20 грн. судового збору.

Outcome: approved