Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

Позивач [PERSON] 29.10.2024 звернувся до Олександрівського районного суду Кіровоградської області з позовом про стягнення з [PERSON] на його користь заборгованості за договором позики у розмірі 800 000,00 грн., а також стягнення з відповідача судового збору в розмірі 8 000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 28.09.2023 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики, за яким він передав відповідачу у борг 800000 грн., про що [PERSON] власноручно написав розписку від 28.09.2023, згідно якої зобов`язувався повернути отримані кошти 10.11.2023 року. В заставу отриманих коштів відповідач передав позивачу автотранспортний засіб Land\~Rover\~Range\~Rover, державний номерний знак [NUMBER] , технічний паспорт [NUMBER] .У визначений строк відповідач [PERSON] грошову суму не повернув, на телефонні дзвінки не відповідає, на зв`язок самостійно не виходить. Позивач вважає, що із відповідача на його користь підлягає стягненню сума боргу в розмірі 800 000,00 грн. Ухвалою Олександрівського районного суду Кіровоградської області 31.10.2024 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Представник позивача адвокат Андрушкевич Т.Д. в судовому засіданні позов підтримала з підстав викладених у позовній заяві, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Про заочний розгляд справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток рекомендованим листом за місцем реєстрації, смс-повідомленнями на номер телефону зазначеного в позовній заяві та розміщенням оголошення про виклик особи на веб сайті судової влади, однак повторно в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Відповідно до статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлень про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки позивач не заперечує проти винесення заочного рішення, судом проведено заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з положеннями ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що відповідно до власноручно написаної розписки від 28.09.2023 року відповідач [PERSON] отримав у позивача [PERSON] кошти в сумі 800000 грн та зобов`язався 10.11.2023 року повернути отримані кошти. В заставу отриманих коштів залишив позивачу автотранспортний засіб Land\~Rover\~Range\~Rover, державний номерний знак [NUMBER] , технічний паспорт [NUMBER] . Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Положеннями ст. 1046, 1047 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. При цьому, за своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Таким чином, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей. Відповідно до наданої позивачем розписки відповідач взяв в борг у позивача кошти в сумі 800 000,00 грн 28.09.2023 та цього ж числа надав позивачу власноручно написану розписку. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів та підтверджує як факт укладення договору, так і факт отримання боржником грошових коштів. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 372/45/21. При цьому суд враховує, що сам факт підписання 28.09.2023 року розписки [PERSON] , за умови відсутності належних та допустимих доказів на спростування цього факту, свідчить про укладення сторонами договору позики, на зазначених у ньому умовах, а також засвідчує отримання боржником від кредитора обумовленої цим договором суми грошових коштів у розмірі 800 000,00 грн. Даючи правову оцінку змісту вказаної розписки, суд зауважує, що словосполучення «беру грошову суму» у підписаній [PERSON] розписці від 28.09.2023 року вжито з використанням дієслова «беру» у теперішньому часі, тобто підтверджує факт про написання розписки в момент отримання грошових коштів боржником. Наявність оригіналу цієї боргової розписки у позивача [PERSON] , який був оглянутий в судовому засіданні, свідчить про те, що [PERSON] грошові кошти не повернув. З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Доказів на спростування факту отримання відповідачем від позикодавця грошей відповідач до суду не надав. Крім цього, в силу ст.204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину, укладений між сторонами договір позики вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, чого в даному випадку судом не встановлено. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У частині першій статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України). Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Враховуючи встановлені судом обставини справи та наведене їх правове регулювання, вимоги позову про стягнення з відповідача отриманих ним коштів за договором позики в сумі 800 000,00 грн є підставними. Виходячи з наведеного та враховуючи, що оригінал розписки знаходиться у позивача, судом встановлено наявність між сторонами правовідносин позики, докази повернення позивачу грошей відповідачем за договором позики відсутні, як і відсутні докази неодержання відповідачем вказаної суми позики, тому суд вважає, що із [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] кошти в сумі 800 000,00 грн За такого рішення, з огляду на вимоги ч.1 ст.141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та, враховуючи, що позов задоволено, то судові витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача та відшкодуванню позивачу в розмірі 8000,00 грн.

Outcome: approved