Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-03 00:00:00

Позивач звернувся до відповідача з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі в сумі 68619 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 43736 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем та 23 вересня 2024 року позивач звільнився за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України. В день звільнення з позивачем не було проведено розрахунок та не виплачено всіх сум, які йому належать. В день звільнення позивачу надали повідомлення, відповідно до якого станом на 23 вересня 2024 року позивачу підлягають до виплати грошові кошти у розмірі 97024 грн. Звертає увагу, що заборгованість з травня 2021 року по квітень 2022 року включно вже стягнута з відповідача на підставі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2024 року по справі №204/4932/24. Крім того, позивачу на банківську картку було перераховано відповідачем грошові кошти в розмірі 4465 грн вже після звільнення, а тому заборгованість відповідача перед позивачем складає 68619 грн (97024-23940-4465). Також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 43736 грн. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та витребувано докази у\~Державного підприємства\~«Виробниче об`єднання\~Південний машинобудівний\~завод ім.\~О.М.\~Макарова». 16 грудня 2024 року відповідач отримав в електронному вигляді ухвалу про прийняття до розгляду та відкриття провадження у справі разом з позовною заявою з додатками до його електронного кабінету, проте будь-яких заяв по суті справи не подавав. Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. Позивач з 19 березня 2012 року перебував у трудових відносинах з відповідачем та 23 вересня 2024 року позивача було звільнено згідно ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (а.с.10-11). При звільненні з підприємства 23 вересня 2024 року позивачу не виплачена заробітна плата у сумі 97024 грн, в тому числі: за травень 2021 року 1163 грн; за червень 2021 року 2570 грн; за серпень 2021 року 2269 грн; за вересень 2021 року 4141 грн; за жовтень 2021 року 4066 грн; за листопад 2021 року 3407 грн; за грудень 2021 року 1941 грн; за січень 2022 року 1284 грн; за лютий 2022 року 639 грн; за березень 2022 року 1196 грн; за квітень 2022 року 1264 грн; за березень 2023 року 5583 грн; за липень 2023 року 3555 грн; за серпень 2023 року 4315 грн; за вересень 2023 року 11007 грн; за грудень 2023 року 3651 грн; за січень 2024 року 1000 грн; за березень 2024 року 3985 грн; за квітень 2024 року 8930 грн; за травень 2024 року 5409 грн; за червень 2024 року 4743 грн; за липень 2024 року 4621 грн; за серпень 2024 року 4325 грн, заробітна плата та кінцевий розрахунок в звільнення 11960 грн (а.с.12). Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 26 вересня 2024 року у справі № 204/4932/24, що набрало законної сили 29 жовтня 2024 року, позовні вимоги\~\~ [PERSON] задоволено в повному обсязі та стягнуто із Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» на користь\~\~ [PERSON] заборгованість по заробітній платі у сумі 23940 (двадцять три тисячі дев`ятсот сорок) гривень (а.с.36-39). З вищезазначеного рішення суду вбачається, що заборгованість по заробітній платі у сумі 23940 грн стягнута з відповідача на користь позивача за період з травня 2021 року по квітень 2022 року. Також у позовній заяві позивач визнав, що після звільнення відповідачем йому було виплачено заробітну плату в розмірі 4465 грн. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати судом враховується наступне. Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець\~виплачує працівникові за виконану ним роботу, яка згідно ст.115 вказаного Кодексу виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені\~статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом враховуються роз`яснення викладені в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», за яким задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Отже, судом встановлено, що заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачем складає 68619 грн (97024-23940-4465). Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України,\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням предмету та підстави позову, суд дійшов висновку, що ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права позивача, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням, буде стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 68619 грн. Зазначену суму заробітної плати позивачу станом на час розгляду справи судом не виплачено, доказів протилежного відповідачем суду не надано. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом враховується наступне. Згідно\~статті 117 КЗпП України\~у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.\~При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, передбачено, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Відповідно до відповіді №1164728 від 03 березня 2025 року з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан та доходи, позивачу була нарахована заробітна плата від Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» за липень 2024 року у розмірі 5813 грн та за серпень 2024 року у розмірі 5439,53 грн (а.с.40-41). Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача, відповідно до заробітної плати за останні два відпрацьованих місяці, становить: липень 2024 року 5813 грн, серпень 2024 року 5439,53 грн, що разом складає 11252,53 грн, поділеної на кількість робочих днів за ці два місяці (23 + 22 = 45 днів) = 250,06 грн. Позивач у позовній заяві розраховував середню заробітну плату виходячи із загальної кількості робочих днів в липні та серпні 2024 року 9 робочих днів, посилаючись на запроваджений одноденний режим роботи на підприємстві, на підтвердження чого долучив до позовної заяви копію наказу №66 від 31 січня 2024 року. Однак, додана до позовної заяви копія наказу в.о. генерального директора Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» №66 від 31 січня 2024 року «Про режим роботи на 2-й квартал 2024 року» судом до уваги не приймається, оскільки даним наказом установлено одноденний режим роботи підрозділів підприємства у 2-му кварталі 2024 року, в той час як липень та серпень 2024 року відносяться до третього кварталу 2024 року. Доказів встановлення одноденного режиму роботи на підприємстві у 3-му кварталі 2024 року матеріали справи не містять. Враховуючи наведене\~суд зазначає,\~що середній\~заробіток розраховується\~за період,\~починаючи з\~дня,\~наступного за\~днем звільнення,\~тобто з\~24\~вересня 2024\~року і\~по день\~фактичного розрахунку,\~але не\~більш як\~за шість\~місяців.\~Таким чином,\~оскільки відповідач\~так і\~не провів\~з позивачем\~остаточний розрахунок,\~середній заробіток\~має бути\~розрахований за\~період з\~24\~вересня 2024\~року по\~22\~листопада 2024\~року у межах пред`явлених позовних вимог. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 24 вересня 2024 року по 22 листопада 2024 року складає: 44 дні х 250,06 грн = 11002,64 грн. За таких обставин, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь\~позивача слід стягнути\~суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 11002,64 грн. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Розподіляючи судові витрати судом враховується наступне. Згідно зі ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем під час подання позову до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн (а.с.29). У позовній заяві позивач також просив стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 грн. Частиною восьмою\~статті 141 ЦПК України\~визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивачем до позовної заяви додані докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, а саме: копію договору №Т2/7 про надання правничої допомоги, здійснення захисту та представництва від 14 листопада 2024 року; копію Акта виконаних та підготовлених до виконання послуг до Договору №Т2/7 про надання правничої допомоги, здійснення захисту та представництва від 14 листопада 2024 року, відповідно до якого вартість послуг становить 2500 грн; копію ордера та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.20-23). Оцінивши надані позивачем докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та врахувавши зміст та обсяг наданих робіт, а також фактичний об`єм виконаної роботи, суд вважає заявлений позивачем до відшкодування розмір правової допомоги у розмірі 2500 грн обґрунтованим та таким, що відповідає критеріям реальності адвокатських витрат, а також критеріям розумності та справедливості. Крім того, судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача на відшкодування понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 2500 грн. Таким чином, враховуючи, що позовні вимоги були задоволені частково, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати у розмірі 933,62 грн ((1211,20+2500)*11002,64/43736). За розгляд позовної вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 68619 грн з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн (1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

Outcome: partial