Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

АТ «Сенс Банк» звернулося до суду з позовом про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості, розрахованої на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України, та пунктів Кредитного договору, за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором №640/171/К171 від 05.04.2006 року у сумі 779\~093,75 грн. В обгрунтування позову позивач вказав наступне. 05.04.2006 року АКБ СР «Укрсоцбанк» та відповідач [PERSON] уклали кредитний договір № 640/171-К171. Загальними Зборами Акціонерів 09 березня 2010 року було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування (назви) Банку на ПАТ «Укрсоцбанк», а з 10 серпня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» змінило найменування на Акціонерне товариство «Укрсоцбанк». Згідно рішення №5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року було прийнято рішення щодо припинення АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до Акціонерного Товариства «Аьфа-Банк» де в п.п. 1.2. визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов?язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року. 12 серпня 2022 року позачерговими загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк», а також про внесення змін до Статуту Акціонерного товариства «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції. 30 листопада 2022 року були внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме - змінено найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк». Відповідно до рішення від 17.10.2016 року Центральним районним судом м.Миколаєва стягнуто в солідарному порядку з: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ "Укрсоцбанк" заборгованість за договором кредиту №640/171-К171 від 05.04.2006 р., яка станом на 19.04.2016 р. становить 1085912,77 грн, яка складається із: суми заборгованості за тілом кредиту - 24163,58 євро, що становить 687883,96 грн, суми заборгованості за відсотками - 13481,72 євро, що становить 383794,91 грн, пені за несвоєчасне повернення кредиту - 500 євро, що становить 14233,90 грн. Однак, позивач вказує, що відповідачами зобов`язання за кредитним договором, укладеним 05.04.2006 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] не виконується, борг не погашається. За такого, посилаючись на передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання, позивач просив стягнути з відповідачів, в солідарному порядку, нараховані на кредитну заборгованість 3% річних та інфляційні витрати у загальній сумі 779\~093,75 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.06.2023 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П. Після виконання приписів ст. 187 ЦПК України, ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 27.06.2023 року відкрито провадження у даній справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 20.11.2023 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Лазаренко Р.М. надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказав, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. За такого, просить відмовитиу задоволені вимог заявлених поза межами трьох років, які передували подачі позову 27.11.2023\~року від\~представниці АТ\~«Сенс Банк»\~-\~Дорош І.І.\~надійшли заперечення\~на відзив,\~в яких\~посилаючись на\~постанову Кабінету\~Міністрів України\~від 11\~березня 2020\~року №\~211\~«Про запобігання\~поширенню на\~території України\~гострої респіраторної\~хвороби СОVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-CoV-2»\~(із\~змінами і\~доповненнями,\~внесеними постановами\~Кабінету Міністрів\~України) та п.12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення «ЦК України у редакції ЗУ від 30 березня 2020 року №540-ІХ, вказала, що Банком здійснено нарахування 3% річних та інфляційниї втрат згідно вимог чинного законодавства та в межах строку позовної давності. Ухвалою суду від 01.02.2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. 03.06.2024 року від представника відповідачів - адвоката Лазаренка Р.М. надійшла заява, в якій просив зупинити провадження, мотивуючи це тим, що в провадженні Центрального районного суду м.Миколаєва знаходиться цивільна справа №490/521/24 за позовом [PERSON] до\~Публічного акціонерного\~товариства «Укрсоцбанк»,\~треті особи:\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] про\~захист прав\~споживачів,\~в якому\~позивач просить:\~визнати припиненим\~кредитне зобов`язання\~позивача за\~тілом кредиту\~за кредитним\~договором №\~640/171-К171\~від 05\~квітня 2006\~року в\~розмірі 21564,67\~євро,\~встановивши залишок\~кредитної заборгованості\~позичальника в\~розмірі 13435,33\~євро. Тобто, представник відповідачів вказує, що у разі можливого задоволення позову у вищевказаній справі судом буде зменшений розмір заборгованості 38\~145,30 євро, стягнутої рішенням суду у справі №490/5017/16-ц і на яке посилається АТ «Сенс Банк» в обрахуванні нарахувань за ст. 625 ЦК України. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 04.06.2024 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №490/521/24 за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про захист прав споживачів. 14.11.2024\~року Центральним\~районним судом\~міста Миколаєва\~ухвалено рішення\~у справі\~№490/521/24,\~яким відмовлено\~у задоволенні\~позовних вимог\~ [PERSON] до\~Акціонерного товариства"Сенс Банк", треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про захист прав споживачів. Дане рішення набрало законної сили 17.12.2024 року. Ухвалою суду від 17.12.2024 року провадження у справі поновлено, призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 20.01.2025 року на 09.00 год. В судове засідання 20.01.2025 року сторони не з`явилися, в зв`язку з чим розгляд справи відкладено на 13.03.2025 р. Сторони в судове засідання не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним ичном, причини неявки суду не повідомили. Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (Постанова ВС від 24.10.2024 у справі №752/8103/13-ц). Судом було вжито всіх заходів для повідомлення сторінв про розгляд даної справи та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. За такого, суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі письмових доказів, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 рокуза №3477-IVзастосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст.6, ст.13\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи у продовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 ст.15\~ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України). Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Судом встановлено, що 05.04.2006 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 640/171-К171, відповідно до якого позивач отримав на споживчі цілі суму у розмірі 35 000,00 євро зі сплатою 10,5 % річних, з кінцевим терміном повернення до 04.04.2016 року. В якості забезпечення виконання зобов`язання за вказаним Кредитним договором були укладені: - договір поруки №640/171-П171/1 від 05.04.2006 року, за яким [PERSON] зобов`язалася перед кредитором солідарно з позичальником відповідати за виконання зобов`язань останнього щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту; - договір поруки №640/171-П171/2 від 05.04.2006 року, за яким [PERSON] зобов`язалася перед кредитором солідарно з позичальником відповідати за виконання зобов`язань останнього щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту; - договір поруки №640/171-П171/3 від 05.04.2006 року, за яким [PERSON] зобов`язалася перед кредитором солідарно з позичальником відповідати за виконання зобов`язань останнього щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту. 16 травня 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за Кредитним договором № 640/171-К171. Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 16.10.2016 року у справі №490/5017/16-ц за позовом ПАТ "Укрсоцбанк" до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення з останніх в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором №640/171-К171 від 05.04.2006 р., вимоги кредитора задоволені частково. Стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ "Укрсоцбанк" заборгованість, яка станом на 19.04.2016 року становила 1 085 912,77 грн, яка складалась із : суми заборгованості за тілом кредиту - 24 163,58 євро (687 883,96 грн), суми заборгованості за відсотками - 13 481,72 євро (383 794,91 грн), пені за несвоєчасне повернення кредиту - 500 євро (14 233,90 грн). Рішення суду оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень, та набрало законної сили 28.10.2016 року. На виконання вказаного рішення, Центральним районним судом м. Миколаєва 29.05.2017 року видано виконавчі листи №490/5017/16-ц. Згідно рішення №5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року було прийнято рішення щодо припинення АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до Акціонерного Товариства «Аьфа-Банк» де в п.п. 1.2. визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов?язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року. 12 серпня 2022 року позачерговими загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк», а також про внесення змін до Статуту Акціонерного товариства «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції. 30 листопада 2022 року були внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме - змінено найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк». Таким чином, передання кредитором своїх прав іншій особі за рішеннями загальних зборів та єдиного акціонера є матеріальним правонаступництвом і такий правонаступник кредитора має право звертатись до суду, а відтак, суд приходить до висновку, що до АТ «Сенс Банк», як правонаступника АТ «Укрсоцбанк», перейшли права кредитора у зобов`язанні щодо права вимоги за кредитним договором №640/171-К171 від 05.04.2006 року. У січня\~2024\~року [PERSON] \~звернувся до\~Центрального районного\~суду м.Миколаєва\~з позовом\~до АТ«Сенс Банк», треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про захист прав споживачів, в якому просив визнати припиненим кредитне зобов`язання за тілом кредиту за кредитним договором № 640/171-К171 від 05 квітня 2006 року в розмірі 21564,67 євро, встановивши залишок кредитної заборгованості позичальника в розмірі 13435,33 євро (Справа №490/521/24). Рішенням Центрального\~районного суду\~м.Миколаєва\~від 14.11.2024\~року у\~справі №490/521/24\~відмовлено у\~задоволенні позовних\~вимог [PERSON] \~до Акціонерного\~товариства«Сенс Банк», треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про захист прав споживачів. Згідно з ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, що до якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе обов`язків, позивач АТ «Сенс банк» з метою досудового добровільного врегулювання спору на адресу відповідачів 19.05.2023 р. направляв письмову вимогу про сплату в тридцяти денний строк заборгованості по кредиту, що підтверджується копією письмової вимоги (повідомлення), списком відправлень та фіскальним чеком АТ «Укрпошта». Відповідно до наданого розрахунку вимог банку, відповідачами зобов`язання по Кредитному договору №640/171-К171 від 05.04.2006 року не виконувалися, погашення суми заборгованості не здійснювалося, в зв`язку з чим, заборгованість відповідачів за ст. 625 ЦК України, за період 12.03.2017 року по 23.02.2022 року, становить 779093,75 грн, яка складається з: 3% річних 161\~458,87 грн; інфляційні втрати 617\~634,89 грн. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14?10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отрижмання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Таким чином, з ухваленням судом рішення у 2016 році зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу. Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3% річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором. За змістом частини першої статті 625\~Цивільного кодексу\~України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до частини другої статті 625\~Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, відповідачами не виконано зобов`язання, передбачені кредитним договором №640/171-К171 від 05.04.2006 року та не погашено заборгованість по вказаному договору, а рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 17.10.2016 року у справі №490/5017/16-ц не виконано. В силу наведеного, у позивача, як у правонаступника ПАТ «Укрсоцбанк», виникло право вимагати від відповідачів сплати інфляційних втрат та 3 % річних за користування грошовими коштами у розмірі, наведеному у розрахунку заборгованості. Будь-яке зобов`язання, що зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов`язанням, незалежно від правових підстав його виникнення і в випадку його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України. Враховуючи, що право первісного кредитора про стягнення заборгованості за кредитним договором захищено в судовому порядку, то зобов`язання не є натуральним, тому суд вважає вимоги про стягнення сум за ст.\~625\~ЦК України обґрунтованими. Щодо пропуску строків позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК У країни доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають позовну давність. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19). Інститут позовної давності мас на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу підлягає застосуванню до правовідносин, що виникли у цій справі. Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2023 року № 383 карантин було продовжено до 30 червня 2023 року і більш карантин не продовжували. Згідно із положеннями статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Відповідно до статті 3 нього Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Отже, зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен місяць щодо якого обчислюється відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики: України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Відповідно до статей 251, 252 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка мас юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. За змістом статті 253 ЦК- якою визначені загальні правила визначення початку перебігу строку, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Як унормовано приписами частини 5 статті 261 ЦК за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. З аналізу наведених правових норм слід дійти висновку, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, а позовну давність за цими зобов`язаннями слід обраховувати за кожен місяць з урахуванням положень частини 5 статті 261 ЦК з моменту, коли особа набула права пред`явити такі вимоги. У даному випадку, судом встановлено, що позивач звернувся з позовом до суду 19 червня 2023 року та заявив вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат за період з березня 2017 року по лютий 2022 року в розмірі 617634,89 грн та 3% річних з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 161458,87 грн. Суд зазначає, що невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці. Отже, право кредитора вимагати суму боргу з урахуванням індексу інфляції за березень 2017 року виникло по закінченню березня 2017 року у квітні 2017 року, а саме з 11 квітня 2017, оскільки розмір індексу інфляції за березень 2017 року (101,8) опубліковано 11 квітня 2017 року у газеті "Урядовий кур`єр" № 68. Позовну давність до вимоги про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції за березень 2017 року позивачем, не пропущено, оскільки право вимоги про стягнення інфляційних втрат - за березень 2017 року виникло з 11 квітня 2017 року, закінчення трирічного строку 11 квітня 2020 року припадає на період дії пункту 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, а тому позовна давність рахується продовженою до 30 червня 2023 року (останній строк продовження карантину), а відтак позивач, звернувся з позовом 19 червня 2023 року в межах загальної позовної давності. Щодо вимог\~про стягнення\~3%\~річних на суму боргу,\~то такі\~вимоги заявлені\~з 12\~березня 2017\~року,\~а відтак\~з урахуванням\~наведеного початок\~строку для\~обрахування позовної\~давності припадає\~на 12\~квітня 2017\~року,\~трирічний строк\~спливає 12\~квітня 2020\~року,\~а з\~урахуванням приписів\~пункту 12\~Перехідних і\~прикінцевих положень\~ЦК України\~щодо продовження\~під час\~карантину строків\~загальної і\~спеціальної позовної\~давності позовна\~давність рахується\~продовженою до\~30\~червня 2023\~року (останній\~строк продовження\~карантину),\~а відтак\~позивач,\~звернувся й\~з цими\~вимогами в\~межах загальної позовної давності. З огляду на наведене, суд зазначає про обґрунтованість позовних вимог Банку про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за визначений позивачем період та у визначеному розмірі, а тому такі вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, виходячи з принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, з урахуванням балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи позови у межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Частиною четвертою статті 10\~ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та 17\~Закону України\~"Про\~виконання рішень\~та застосування\~практики Європейського\~суду з\~прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейськоїкомісії з прав людини. Закон України\~"Про\~судоустрій і\~статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й відрізних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 "Ковач проти України","Мельниченко проти України", "Чуйкіна проти України"). Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у сумі 11686,41 грн, що підтверджується меморіальним ордером №1769798272 від 29.05.2023 року. Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За такого, з відповідачів на користь позивача слід стягнути в солідарному порядку судові витрати у сумі 11686,41 грн, тобто по 2921,60 грн з кожного.

Outcome: approved