Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

01.10.2021 року позивач, [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] , 3-я особа- Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання малолітніх дітей, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який за рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.09.2013 року було розірвано. Від шлюбу сторони мають двох синів - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які після розірвання шлюбу залишилися проживати з позивачкою. Позивач вказує, що вона разом з дітьми мешкає за адресою: [ADDRESS] , яка є її приватною власністю. Позивач вказує, що піклуванням та утриманням дітей займається лише вона. Батько дітей, відповідач по справі дітьми не цікавиться, матеріальної допомоги не надає. На даний час батько дітей, чинить перешкоди з приводу виїзду малолітніх дітей за кордон для відпочинку. Позивач має намір забезпечити повноцінний відпочинок синам за кордоном України, за для підвищення рівня світогляду дітей, покращення стану їх здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дітей в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. На даний час позивач декілька разів зверталась до відповідача, з проханням надати дозвіл на виїзд дітей за кордон, але на дані прохання були отримані негативні відповіді відповідача, він не бажає давати згоду на відпочинок та оздоровлення дітей ні позивачу, ні її батькам. Для захисту прав своїх дітей та встановленням реального факту перебування, проживання, дітей з матір`ю. З наміром в подальшому мати право і можливість виїжджати з дітьми за кордони України, позивач звернулася до суду з даним позовом. Справа перебувала в провадженні судді Червонозаводського районного суду м. Харкова Шелест І.М.. На підставі розпорядження керівника апарату Червонозаводського районного суду м. Харкова № 02-13/4 від 18.01.23 відповідно до п.п. 2.3.50 п. 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 646/6418/21. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.01.2023 року справу розподіллено судді Клімовій С.В.. Справа розглядається за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30.01.2023 року справу прийнято до розгляду та призначено до підготовчого судового засідання за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03.08.2023 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про залучення в якості третіх осіб по справі, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] та [PERSON] .. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20.09.2023 року підготовче судове засідання було проведено та справу призначено до судового розгляду. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07.05.2024 року задоволено клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15.08.2024 року витребувано додаткові докази по справі. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23.10.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про призначення по справі судово- технічної експертизи документу. У судовому засіданні представник позивача, адвокат Єршов Р.В. підтримав вимоги позову та просив суд їх задовольнити, надавши пояснення аналогічні позовній заяві. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов не визнав, вказавши, що позов ґрунтується на тому, що відповідач не надає згоду на виїзд дітей за кордон, однак на теперішній час позивач більше 3-х років не проживає в Україні, тому вважає, що підстав для задоволення позову не має. Представник 3-ї особи в судове засідання не з`явився, надали до суду висновок з якого вбачається, що для забезпечення інтересів дітей за доцільно визначити місце проживання з матір`ю. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з сім`єю [PERSON] знайома давно з 2010 року. В серпні 2022 року та в грудня 2023 року була в гостях у позивачки, яка на теперішній час разом з дітьми мешкає в Німеччині. Свідок зазначає, що відповідач також мешкає в Німеччині зі своєю другою дружиною та дитиною, однак майже не спілкується з дітьми. Діти повністю знаходяться на утриманні позивачки, батько їм не допомагає. Свідку також відомо, що з 2021 року до літа 2023 року відповідач аліменти не сплачував. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона працювала вихователем у дитячому садочку № 24, який відвідували діти сторін по справі. Декілька разів на тиждень залишалася з дітьми коли позивачці потрібно було вирішувати особисті питання. Коли [PERSON] пішов до школи свідок додатково займалася з ним. Свідок вказала, що позивачкою повністю створені умови для проживання дітей. Коли до садочку почав ходити [PERSON] , батько жодного разу не приходив до садочку його забирати. Свідок вказала, що проживає в одному районі з позивачкою, однак не бачила жодного разу, щоб відповідач гуляв з дітьми. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є матір`ю позивачки по справі. Після розлучення сторін, діти залишилися проживати з позивачкою в її квартирі. Відповідач не надавав згоди на виїзд дітей за кордон, тому і стало питання про визначення місця проживання дітей. Позивачкою повністю створені умови для проживання дітей. На даний час позивачка з дітьми проживає за кордоном, відповідач також знаходиться за кордоном та проживає в одному населеному пункті з позивачкою та їх дітьми. Свідок вказала, що за весь час проживання за кордоном відповідач не цікавився долею своїх дітей. Заслухавши представника позивача, представника відповідача, допитавши свідків, з`ясувавши думку представника третьої особи, дослідивши письмові докази суд приходить до наступного. Так судом встановлені наступні фактичні обставини. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.05.2021 року підтверджується, факт розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] рішення набрало законної сили 14.06.2021 року. Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають спільних малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції від 11.04.2014 року та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Харківській області від 24.01.2018 року. З комісійного акту обстеження умов проживання за № 111 від 28.07.2021 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS] для дітей створені всі необхідні умови проживання. Діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , перебувають під наглядом лікарів-фахівців комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка № 4» Харківської міської ради з народження, що підтверджується відповідною інформацією з лікарні за № 01-15/415-2021 від 27.07.2021 року. [PERSON] є власником житлової квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 19.02.2019 року зареєстрованого в реєстрі за № 315. Висновком Департменту служби у справах дітей Харківської міської ради за № 710 від 23.12.2021 року про визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] , підтверджується, що питання визначення місця проживання дітей було розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради та в інтересах дітей департамент служб, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначення місця проживання малолітніх дітей разом з матір`ю. Зазначені цивільно-правові відносини регулюються наступними законодавчими актами. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Частиною першою ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до ст. 79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 157 Сімейного кодексу України (далі СК України) питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У відповідності до ч. 1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Такими обставинами є: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною( як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення умов для виховання і розвитку дитини. Нормами ст.19 СК України встановлено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У рішенні від 19 вересня 2019 року у справі «Andersena v. Latvia», заява № 79441/17, Європейський суд з прав людини відзначив, що «найкращі інтереси дитини» не можуть розумітися однаково, незалежно від того, чи розглядає суд запит про повернення дитини відповідно до Гаазької конвенції або постанову про опіку або батьківських правах. Національні суди, відхиляючи певну інформацію і докази, що стосуються конкретного розгляду, не можуть вважатися такими, що проігнорували найкращі інтереси дитини. Сімейні спори, які стосуються інтересів дітей та їх батьків, необхідно розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини, які закріплені у Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 21 грудня 1995 року), зокрема, при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися, держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку (забезпечує у максимально можливій мірі безпечне життя і здоровий розвиток дитини). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц вказала, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У Європейській конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року № 69-V, зазначено, що предметом цієї Конвенції є у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються. Для цілей цієї Конвенції розгляд судовим органом справ, що стосуються дітей, визнається розглядом сімейних справ, зокрема тих, що пов`язані зі здійсненням батьками своєї відповідальності, наприклад стосовно місця проживання дітей і доступу до них. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Похідний характер означає відсутність пріоритету інтересів батьків над інтересами дитини та переважність права захисту прав дитини, а тому у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин кожної конкретної справи, а вже тільки потім - права батьків. Подібний висновок Верховний Суд зробив у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Об`єднана палата КЦС у постанові від 11.12.2023р. по справі №607/20787/19 зауважила, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків та є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів. Судам слід пам`ятати, що основним суб`єктом, на якого має вплив ухвалене рішення у сімейних спорах цієї категорії, є саме дитина. У спорах про визначення місця проживання дитини суди мають крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановити та надати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: - особисті якості батьків (моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, наркотичними речовинами, перебування на диспансерному нагляді, притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності); - відносини, які існують між кожним із батьків і дитиною (встановлення повного чи часткового виконання батьківських обов`язків, наявність причин що впливають на виконання батьківських обов`язків; встановлення, чи враховують мати/батько інтереси дитини, чи є взаєморозуміння між кожним із батьків і дитиною); - можливість створення дитині належних умов для виховання і розвитку (наявність самостійного доходу, належних житлових умов у кожного із батьків); - стан здоров`я дитини (наявність хвороб у дитини, що потребують посиленого догляду, наявність у батьків навичок щодо надання первинної медичної допомоги); - стан безпеки дитини (можливість створення дитині безпечних умов для життя та розвитку) тощо. Крім того, першочерговим завданням держави є забезпечення безпеки і права на життя дитини, що проголошено статтею 6 Конвенції про права дитини, а тому, розглядаючи справи про визначення місця проживання дитини з урахуванням особливостей, спричинених введенням в Україні воєнного стану, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, судове рішення має бути спрямованим на забезпечення її безпеки і права на життя (див. постанови Верховного Суду від 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20, від 24 травня 2023 року у справі № 127/9377/21, від 14 червня 2023 року у справі № 760/31518/21). Верховний Суд зауважує, що проживання дитини за кордоном не є самостійною підставою для відмови у позові про визначення місця проживання такої дитини разом з одним з батьків в Україні (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19, провадження № 61-11625сво22). Верховний Суд завжди виходить з того, що при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, найкращі інтереси останніх мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися. Держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод забезпечує повагу, серед іншого, до сімейного життя. Тому суди, ухвалюючи рішення про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, мають враховувати легітимну мету захисту прав і свобод саме дитини. Суди повинні з урахуванням обставин справи та бажання дитини, оцінити її найкращі інтереси, зокрема забезпечення стабільного, надійного середовища перебування, навчання та розвитку дитини. Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що між сторонами у справі виникли непорозуміння, які носять особистий характер, у зв`язку з цими обставинами загострились взаємовідносин між ними, така ситуація в їх особистих відносинах не дала можливості мирним шляхом вирішити питання про визначення місця проживання їх дитини, що стало підставою для подачі позову до суду. Дослідивши позицію кожної сторони, думку служби у справах дітей їх висновок, про доцільність проживання дітей з матір`ю, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, а саме, що на даний час діти проживають разом з матір`ю [PERSON] , яка створила умови для належного життя, фізичного, духовного розвитку та виховання, сини зростають в атмосфері любові, матеріальної забезпеченості. Крім того суд враховує малолітній вік дітей, їх прихильність до матері та необхідність в цьому віці в постійній материнській ласці та турботі, враховує те, що діти постійно проживають з матір`ю та приходить до висновку про задоволення позову. Що стосується судових витрат, суд вважає за необхідне вказати. Згідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] необхідно стягнути суму сплаченого судового збору у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved