Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

Представник позивача адвокат Палішева Наталя Олександрівна в інтересах [PERSON] звернлась з позовом до Довгинцівського відділу ДВС у місті Кривому Розі Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), треті особи АТ «Укрсиббанк», ТОВ «Глобал Спліт», про зняття арешту зі спадкового майна. В обґрунтування позову зазначила, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] . Після смерті матері позивача залишилося спадкове майно - земельна ділянка площею 8.0389 га, яка розташована на території Жовтневої сільської ради Софіївського району, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та яка належала померлій на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку ДП №017539 від 18.06.2004 року. 05 липня 2024 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального окриту Кучман І.І із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, але при перевірці документів нотаріусом було виявлено наявність арешту всього нерухомого майна, в тому числі і на земельну ділянку, що є предметом спадщини. Відповідачем позивача повідомлено, що архівна справа за цим провадженням була знищена за закінчення терміну зберігання на підставі п. 9.10 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби. Земельна ділянка площею 8.0389 га, яка розташована на території Жовтневої сільської ради Софіївського району, фактично належить позивачу однак оформити її належним чином як того передбачає чинне законодавство України позивач не має можливості, так як на неї накладений арешт, який на підставі вищевикладеного підлягає зняттю. Отже право власності позивача є порушеним та підлягає захисту. Тому представник позивача в інтересах позивача звернулась до суду з позом та просить зняти арешт зі спадкового майна, земельної ділянки площею 8.0389 га, яка розташована на території Жовтневої сільської ради Софіївського району, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та яка належала померлій [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку ДП №017539 від 18.06.2004 року, який було накладено на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження б/н 22.07.2011 державним виконавцем Довгинцівського відділу державної реєстрації виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно власник: [PERSON] , тип обтяження - арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 11417247. В судове засідання позивач, представник позивача не з`явилися. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справ у відсутність сторони позивача. Відповідач в судове засідання не з`явився, заяв не надав. Представник третьої особи АТ «Укрсиббанк» в судове засідання не з`явився. Представник третьої особи ТОВ «Глобал Спліт» надав заяву про розгляд справи у його відсутність, надав пояснення, згідно яких прохав відмовити у позові, враховуючи положення ст. 1282 ЦК України. Згідно положень ст. 247 ЦПК України технічна фіксація судового розгляду не відбувалася. Дослідивши матеріали провадження, суд дійшов наступного. Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня матеріальна і процесуальна заінтересованість у справі. Саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Отже, не можна покладати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, будь-які матеріально-правові обов`язки, а також установлювати чи захищати їх права, тобто постановити рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частина друга статті 51 ЦПК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача, водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи: суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16 (провадження 14-431цс19) зробила висновок «що спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладений арешт, відповідно до статей 15 і 16 ЦПК України у редакції, що була чинною 15 грудня 2017 року, суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України у вказаній редакції. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту. Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) також зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (частина перша статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»). Згідно із частиною першою\~статті 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша\~статті 328 цього Кодексу). Відповідно до частин першої та другої\~статті 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із нормою\~статті 1216 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у\~статті 1219 ЦК України\~(статті\~1218,\~1231 ЦК України). Відповідно до частини другої\~статті 1220 ЦК України\~часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною першою\~статті 1268 ЦК України\~передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її . Відповідно до частини першої\~статті 1296 ЦК України\~спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята\~статті 1268 ЦК України). Частиною першою\~статті 1297 ЦК України\~передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя\~статті 1296 ЦК України). Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до\~Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень»\~не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до\~глави 29 ЦК України. Частиною четвертою\~статті 263 ЦПК України\~встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої\~статті 19 ЦПК України\~можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37). Відповідно до частини першої\~статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»\~особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Вказана правова позиція підтримана Великою Палатою Верховного Суду і у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц. Отже позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, яким було накладено оскаржуваний арешт. Згідно із матеріалами справи боржником у виконавчому провадженні, на майно якого було накладено арешт, є [PERSON] , позивачем є спадкоємець [PERSON] , яка звернулася із заявою про отримання права на спадщину та якій відмовлено у видачі такого у зв`язку із накладеним арештом на майно спадкодавця. Стягувачем заборгованості померлої є ПАТ «Укрсиббанк» з правонаступником ТОВ «Глобал Спліт», які залучені судом з власної ініціативи до участі у справі у якості третіх осіб ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2024 року, тобто представнику позивача- адвокату Палішевій Н.О.достеменно стало відомо про кредиторів за рішенням про накладенням арешту на майно померлої, таким чином , суд робить висновок про обізнаність позивача, враховуючи участь у справі фахівця в галузі права, про неналежність відповідача, означеного позивачем. Клопотання про заміну неналежного відповідача представником позивача не заявлено. Враховуючи наведене, суд вважає що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови, оскільки суд позбавлений права самостійно здійснювати заміну відповідача у справі на належного. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Також додані до позову докази, не містять інформації щодо закінчення виконавчого провадження , за яким накладено арешт на майно померлої. Клопотань про витребування таких доказів не подано. Матеріали справи містять інформацію про підстави закінчення виконавчого провадження щодо померлої. \~ \~ \~ \~Також, суд зазначає, що згідно\~ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.1ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги\~ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Відповідно до ст.41Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ст. 1 Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно з ч. 1ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1,ч.2ст. 319 ЦК України\~передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до\~ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 5\~ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. П. 5 ч. 2\~ст. 27 Закону України "Про\~державну реєстрацію речових правна нерухоме майно та їх обтяжень"\~визначає, що державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі: визначеного законодавством документа, на якому нотаріусом вчинено напис про накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна. Відповідно до\~статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Доказів повного погашення заборгованості за виконавчими листами на момент подання позову відповідно до ст. 81 ЦПК України суду не надано. Вирішуючи спір по суті, суд виходить із того, що ст.\~129-1\~Конституції України\~передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Частиною п`ятою статті 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Зазначене конституційне положення відображено й у статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Таким чином, рішення суду в цивільній справі, яке набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У постанові Пленуму ВСУ від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що у мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення\~Європейського суду з прав людини. Так, рішенням від 27.11.2008 у справі «Крутько проти України» (№2), Європейський суд з прав людини зазначив, що провадження в суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадіями одного провадження (див. «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy) (no.1) (GC), no. 36813/97, п.197 ЄСПЛ 2006). Таким чином, виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатися як цілісний процес (див. «ДжоржЕстіма проти Португалії» (EstimaJorge v. Portugal), рішення від 21 квітня 1998 року, ReportsofJudgmentsandDecisions 1998*II, п. 35, та «Сіка проти Словакії» (Sica v. Slovakia), №2132/02, пп. 24-27, 13 червня 2006 року).\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Застосовуючи процедуру «пілотного рішення» у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (рішення від 15.10.2009, остаточне від 15.01.2010) Європейський суд з прав людини знову констатував, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, ReportsofJudgmentsandDecisions 1997-II).\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі «ІммобільяреСаффі проти Італії» ( ImmobiliareSaffi v. Italy), (GC), №22774/93, п. 66, ECHR 1999-V). У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачене першим реченням першого пункту статті 1 Протоколу №1 (див. рішення у справі Войтенка, п. 53).\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Разом з тим, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на виконання рішення, яке виніс суд, є невід`ємною частиною «права на суд», а ефективний захист сторони у справі, а отже, і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (пункт 41 рішення від 19.03.1997 в справі «Горнсбі проти Греції»). Виходячи зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод від 04.11.1950, права людини вважаються захищеними лише після повного виконання рішення суду. Невиконання судового рішення є порушенням права особи на суд і стаття 6 Конвенції втрачає свій сенс. Отже, виконання судового рішення це остаточна стадія цивільного судочинства у процесі реалізації захисту цивільних прав, тому невиконання судових рішень, що є остаточними, обов`язковими для виконання, є порушенням права на справедливий суд, яке захищено ст. 6 ч. 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від 11.12.2008 в справі «Антонюк проти України» зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні. Отже, з огляду на наявність судових рішень, за яким на користь третіх осіб з позивача правонаступника боржника [PERSON] було стягнуто відповідні суми, обов`язковість виконання ухвалених рішень, а також, докази існуючої заборгованості за реєстраційним номером обтяження 11417247, відсутність доказів про закриття виконавчого провадження у зв`язку з виконанням зобов`язання, суд не вбачає підстав для зняття арешту з майна, та вважає, що задоволення позову, у даному випадку, дозволить позивачу, як правонаступнику боржника, уникнути відповідальності, що за своїм змістом буде дискредитувати судові рішення. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За вказаних умов, суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим. Позивачем не доведено належними та достатніми доказами реальне виконання ним судового рішення, на підставі якого на майно позивача було накладено обтяження, доказів виконання не надано. Вбачається, що в матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що виконавче провадження, в рамках яких державними виконавцями було винесено постанову від 22.07.2011 року про накладення арешту, завершено у зв`язку з повним виконанням, як і відсутні докази добровільного виконання правонаступником боржника боргових зобов`язань, як на підставу звернення із даним позовом. Натомість, шляхом моніторингу ЄДРСР судом встановлено, що Рішенням Довгинцівського районного суду Дніпропетровської області від 14.10.20210 року справа № 2-1705/2010 на користь ПАТ «Укрсиббанк» в солідарному порядку з [PERSON] , [INFO] та [PERSON] стягнуто заборгованість за кредитним договором заборгованості у розмірі 27791,00 грн. та судового збору 277,91 грн. Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29.01.2019 року замінено сторону у виконавчому провадженні по цивільній справі № 2-1705/2010. Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до положень п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed