Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-06 00:00:00

У липні 2024 рокуадвокат Матвійчук Дмитро Володимирович в інтересах [PERSON] звернувся до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до[PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів, посилаючись на те, що позивач [PERSON] познайомилась з хлопцем на ім`я [PERSON] в мережі інтернет. Вони деякий час поспілкувалися і він увійшов до неї в довіру, називаючись військовослужбовцем [PERSON] чи [PERSON] . У подальшому відповідач, посилаючись на обставини трагедії, яка сталася [INFO] , попрохав у неї зайняти кошти на дорогу з Києва до Одеси, операцію жінки свого кума, яка, за його твердженням, знаходилась у реанімації, а кум загинув під обвалом будівлі на місці. Згодом зазначив, що жінка померла, у неї залишилась неповнолітня дитина віком 6 років. Позивач на прохання відповідача перерахувала відповідачу 04 березня 2024 року кошти у розмірі 23000 грн., 05 березня 2024 року кошти у розмірі 13000 грн. на його картковий рахунок. Через чотири дні відповідач перестав телефонувати та відповідати на дзвінки позивача. 07 червня 2024 року позивач направила відповідачу претензію про повернення коштів, однак відповідач її не отримав. Посилаючись на те, що відповідач отримав від позивача кошти без відповідної правової підстави відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, представник позивача прохав стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 36000 грн., комісію банку у розмірі 370 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 19000 грн. Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 26 серпня 2024 року справу передано на розгляд Южноукраїнського міського суду Миколаївської області за підсудністю. Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 10 жовтня 2024 року справу передано на розгляд Арбузинського районного суду Миколаївської області за підсудністю. Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 06 листопада 2024 року по справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 20 січня 2025 року справу призначено до розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги, пояснила, що вона познайомилась з відповідачем у м.Києві, спілкувалась з ним особисто, у них були романтичні відносини. Під час їхнього спілкування відбулась трагедія у м.Одеса, про що їй стало відомо з повідомлень ЗМІ. Відповідач їй повідомив про те, що знищений будинок належить його куму, який загинув, а його дружина у тяжкому стані перебуває у реанімації у лікарні, на що вона запропонувала власну допомогу. Через два дні відповідач попрохав у неї кошти на лікування жінки, на що вона погодилась та перерахувала йому кошти у розмірі 23000 грн., які обіцяв повернути наступного дня. Наступного дня він попрохав у неї кошти у розмірі 13000 грн. на поховання кума, які обіцяв повернути через два дні, на що вона теж погодилась та перерахувала кошти. Однак відповідач свою обіцянку не виконав, кошти не повернув. Розписок про отримання коштів він не писав. На її вимоги щодо повернення коштів останній обіцяв їх повернути, а згодом відмовився. Вона не може стверджувати про те, що причина, у зв`язку з якою вона позичила відповідачу кошти, не існувала в дійсності. Представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та прохав їх задовольнити. Відповідач двічі в судове засідання також не з`явився, про його дату, час і місце повідомлявся належно шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим у встановленому законом місцем проживання, причин свого неприбуття не повідомляв, будь - яких заяв чи клопотань до суду не направив. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, вислухавши позивача, її представника, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що позивачем на підтвердження позовних вимог про перерахування відповідачу грошових коштів суду було надано копію квитанції №406476913073 від 04 березня 2024 року на суму 23000 грн. про перерахування [PERSON] з картки [NUMBER] «Ощадбанку» на картку номер [NUMBER] , а також копію квитанції № 406677081730 від 06 березня 2024 року на суму 13000 грн. про перерахування [PERSON] з картки [NUMBER] «Ощадбанку» на картку номер [NUMBER] . Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 17 травня 2024 року було розкрито банківську таємницю та зобов`язано АБ «Укргазбанк» надати інформацію про володільця банківської картки. З наданої АТ «Акціонерний банк «Укргазбанк» інформації від 27 травня 2024 року на виконання ухвали суду від 17 травня 2024 року встановлено, що банківська картка [NUMBER] емітована на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). 07 червня 2024 року відповідачу представником позивача було направлено претензію про повернення безпідставно отриманих коштів у розмірі 36000 грн. та комісії банку у розмірі 370 грн. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18, провадження № 12-46гс19. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19, провадження № 12-84гс20). Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. За змістом статті 1212 ЦК України передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17, провадження № 14-32цс19, від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, провадження № 14-175цс21). Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17, провадження №12-182гс18). Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, - яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, - та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19, провадження № 12-12гс21). Положення частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, оскільки отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання. Наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі статті 1212 ЦК України. У тому разі, якщо договір між сторонами не був укладений, тобто немає правової підстави для передання коштів у момент такого передання, до правовідносин застосовується стаття 1212 ЦК України. У особи виникає зобов`язання повернути отримане майно, зокрема, грошові кошти, згідно зі статтею 1212 ЦПК України, як безпідставно набуте, якщо особа отримала їх без правової підстави, за відсутності договірних правовідносин щодо цього майна. Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 495/2442/16-ц, провадження № 61-15428св19. Позивач як у позовній заяві, так і у ході судового засідання, стверджувала про те, що вона позичила відповідачу кошти у загальній сумі у розмірі 36000 грн. з умовою їх повернення, однак договір про це у письмовій формі (розписку) не склала. Зміст пред`явленого позову, заяви про вчинення кримінального правопорушення та пояснень позивача у судовому засіданні вказують на те, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають з договору позики. Суд вважає, що позивачем не доведено абсолютну безпідставність набуття коштів відповідачем та не доведено безпідставність перерахування цих коштів відповідачу. Перерахування грошових коштів на банківський рахунок відповідача свідчать про добровільність такого перерахування, його цілеспрямованого характеру, що обумовлено характером особистих близьких стосунків, які склались між сторонами протягом тривалого часу. З огляду на недоведеність обставини безпідставного збагачення відповідача за рахунок позивача, правові підстави для покладення на відповідача обов`язку відповідно до ст. 1212 ЦК України повернути отримані ним грошові кошти відсутні. На підставі викладеного, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги про стягнення грошових коштів у розмірі 36000 грн. та банківської комісії у розмірі 370 грн. задоволенню не підлягають. У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення позову не можуть бути стягнуті з відповідача судові витрати.

Outcome: dismissed