Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-09 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 04 березня 2024 року надійшла позовна заява позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Відділ опіки та піклування управління-служби у справах дітей Адміністрації соборного району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав, в якій позивач просила суд: -Позбавити [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] . -Зобов`язати [PERSON] перераховувати аліменти на особистий рахунок [PERSON] [INFO] у відділенні Державного ощадного банку України, що буде відкритий у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду -Стягнути з [PERSON] судові витрати у справі, розмір яких буде підтверджено відповідними документами. В обґрунтування своїх вимог, позивач у позовній заяві посилалася на те, що її батьки з 24 листопада 2007 року по 04 вересня 2012 року перебували у шлюбі, який рішенням суду від 04 вересня 2012 року було розірвано. Після розірвання шлюбу батьків вона залишилася проживати з матір`ю. Через повномасштабну збройну агресію з боку рф вона разом із матір`ю - [PERSON] були змушені виїхати до Республіки Польщі, де й перебувають до цього часу починаючи з березня 2022 року. Після розірвання шлюбу, відповідач з нею практично не зустрічався та не спілкується, навчанням, розвитком та здоров`ям не цікавиться, школу та гуртки жодного разу не відвідував, з вихователями, вчителями школи з приводу своєї доньки не спілкувався і не знайомий, та додаткових витратах на дитину ніколи не брав. [PERSON] фактично самоусунувся від добровільної участі у забезпеченні фінансуванні та утриманні доньки. Участь у незапланованих додаткових витратах на лікування доньки [PERSON] , її оздоровлення та відпочинок, розвиток здібностей жодного разу відповідач не приймав. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2011 року у справі № 2-9285/1 з відповідача стягнуто аліменти на її утримання. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2023 у справі №201/8871/23 з відповідача стягнуто додаткові витрати на утримання доньки [PERSON] в розмірі 17 897 грн. 50 коп. на користь матері дитини [PERSON] та судовий збір. Крім того, через ухилення відповідача від сплати аліментів на утримання доньки, 22 травня 2023 сектором дізнання відділення поліції №5Дніпровського райуправління поліції ГУНП в Дніпропетровській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12023046650000221 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України та розпочато досудове розслідування. З огляду на те, що [PERSON] є працездатною особою, працює водієм вантажного автомобіля, що здійснює міжнародні перевозки і має стабільний заробіток, який не відомо хто йому сплачує, внаслідок чого точне місце роботи відповідача позивачці не відомо. Як відомо позивачці, непрацездатних осіб (батьків, дружини, дітей) на утриманні відповідач не має (а.с. 1-2). Відповідач правом на надання відзиву не скористалася. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 04 березня 2024 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.26-27). Згідно із вимогами ч. 8 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до Єдиного демографічного реєстру щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача. До суду 05 березня 2024 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с. 28-29). Ухвалою судді від 06 березня 2024 року у зв`язку з виявленими недоліками позовну заяву залишено без руху (а.с. 30-31). 15 березня 2024 року ухвало судді відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Відділ опіки та піклування управління-служби у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав (а.с. 42-43). 11 червня 2024 року представником позивача подано клопотання про витребування доказів, а саме витребувати у Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська цивільну справу № 2-9285/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на дитину для дослідження в судовому засіданні (а.с. 74-75). Через систему «Електронний суд» представником позивача 11 червня 2024 року було подано клопотання про допит свідків (а.с. 77-78), яке 11 червня 2024 року в судовому засіданні було задоволено. 25 вересня 2024 року представником адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради надано заяву про неможливість надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його доньки [PERSON] , оскільки [PERSON] проживає у Республіці Польща, окрім того зазначили що за адресою місця реєстрації [PERSON] [ADDRESS] був здійснений вихід для з`ясування думки батька про позбавлення його батьківських прав, але двері ніхто не відчинив, було залишено запрошення до адміністрації Соборного району ДМР із зазначенням номеру телефона співробітника, з`ясувати думку батька щодо позбавлення його батьківських прав відносно [PERSON] не вдалось (а.с. 124). 26 листопада 2024 року Адміністрацією Соборного району Дніпровської міською ради надано висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON] , [INFO] (а.с. 151-153). 14 січня 2025 року представником позивача подано клопотання про витребування доказів (а.с. 154-156), яке ухвалою суду від 14 січня 2025 року було залишено без задоволення (а.с. 165-166). Ухвалою суду від 14 січня 2025 року підготовче судове засідання було закрито та призначено справу до судового розгляд по суті (а.с. 167-168). В судовому засіданні [PERSON] підтримала свою позовну заяву та просила позбавити її батька батьківських прав, пояснивши що наразі вона з ним не спілкується та він не надає ніякої матеріальної допомоги. Представники позивача підтримали позовну заяву та наполягали на її задоволені Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, заяв , клопотань суду не надавав Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надавали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Фактичні обставини встановленні судом. [PERSON] , [INFO] , батько [PERSON] , мати [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] (а.с. 12). Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 10 листопада 2011 року справа № 2-9285/11 стягнуто з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання доньки - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу (заробітку), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму щомісяця, з індексацією відповідно до законодавства, починаючи з 25 серпня 2011 року і до досягнення дочкою повноліття, допустивши негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у розмірі місячного платежу (а.с. 19-20). 25 вересня 2024 року представником адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради надано заяву про неможливість надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його доньки [PERSON] , оскільки [PERSON] проживає у Республіці Польща, окрім того зазначили що за адресою місця реєстрації [PERSON] [ADDRESS] був здійснений вихід для з`ясування думки батька про позбавлення його батьківських прав, але двері ніхто не відчинив, було залишено запрошення до адміністрації Соборного району ДМР із зазначенням номеру телефона співробітника, з`ясувати думку батька щодо позбавлення його батьківських прав відносно [PERSON] не вдалось (а.с. 124). Відповідно до наданого Адміністрацією Соборного району Дніпровської міської ради висновку про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] , встановлено, що у [PERSON] та [PERSON] народилася донька, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , проживає зі своєї матір`ю у Республіці Польща, на території Соборного району м. Дніпра не проживає. За адресою: [ADDRESS] (адреса зазначена в позовній заяві, як адреса проживання відповідача по справі - [PERSON] ) був здійснений вихід з метою з?ясування думки батька про позбавлення його батьківських прав, але двері ніхто не відчинив, було залишено запрошення до Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради із зазначенням номера телефона співробітника Адміністрації та адресою Адміністрації, але ніхто не перетелефонував та не прийшов, з?ясувати думку [PERSON] щодо позбавлення його батьківських прав відносно [PERSON] не вдалось. У адвокатському запиті [PERSON] від 04.11.2024 N? 7-17-0л/-24 зазначено, що [PERSON] проживає зараз за кордоном. У судовому засіданні сторона позивача зазначила, що відповідач по справі виїхав з України в 2021 році. Сторона позивача не надала жодних доказів місця перебування відповідача, [PERSON] . Сторона позивача надали до суду: позовну заяву про позбавлення батьківських прав, копію рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 11 листопад 2011 року справа № 2-9285/11, про стягнення аліментів на дитину, копія свідоцтва про народження [PERSON] . Зазначенні документи не підтверджують жодну з підстав для позбавлення батьківських прав, передбачену ст. 164 СК України. Вважали за недоцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] [INFO] (а.с. 151-153). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , яка є бабусею [PERSON] пояснила, що коли онуці було 8 місяців батько перестав з ними проживати, з донькою не спілкується, аліменти не сплачує, у спілкуванні з дитиною йому ніхто не перешкоджає. [PERSON] , який є дідусем [PERSON] надав аналогічні покази. Свідок [PERSON] , яка є подругою матері [PERSON] , зазначила що про спілкування батька з дитиною знає лише зі слів своєї подругу, окрім того їй відомо що батько звертався до суду з позовом про визначення способу вихання дитини [PERSON] . Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. В силу статті 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, №10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини Відповідно до ч. 1 ст. 152 Сімейного кодексу України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Відповідно до ст. 23 - 1 ЗУ «Про охорону дитинства» усі дії щодо дитини, яка перебуває у складних життєвих обставинах, спрямовуються на захист прав та інтересів дитини, усунення причин таких обставин і забезпечення безпечних умов її утримання та виховання, надання їй та її батькам комплексу необхідних послуг та соціальної допомоги. Суб`єкти соціальної роботи з сім`ями, дітьми та молоддю в процесі своєї професійної діяльності здійснюють заходи з виявлення дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, надають їм комплекс послуг у межах повноважень, визначених законодавством, інформують інших суб`єктів, органи опіки та піклування в разі необхідності здійснення комплексних заходів щодо захисту прав та інтересів дитини та надання підтримки батькам чи притягнення їх до відповідальності. У разі якщо у зв`язку із складними життєвими обставинами дитина тимчасово не проживає чи не може проживати із своїми батьками, іншими законними представниками, її утримання та виховання можуть здійснювати родичі, сім`я патронатного вихователя, центри соціально-психологічної реабілітації дітей, притулки для дітей служб у справах дітей, інші установи для дітей (незалежно від форми власності та підпорядкування), в яких створені належні умови для проживання, виховання, навчання та реабілітації дитини відповідно до її потреб. Уповноважені органи, що здійснюють соціальну роботу з сім`ями, дітьми та молоддю, зобов`язані в максимально короткий термін запропонувати сім`ї дитини комплекс послуг, спрямованих на мінімізацію чи повне подолання складних життєвих обставин, та сприяти поверненню дитини до батьків, інших законних представників. Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) зроблено висновок про те, що: «зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин». Відповідно до п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Отже, у цьому випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов`язки. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відтак, умовою ухилення від обов`язків по вихованню дитини, як підстави позбавлення батьківських прав, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків [PERSON] відносно своєї дитини в матеріалах справи відсутні. Доводи позивача та її матері, викладені у позовній заяви стосовно умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків батьком належними та допустимими доказами не доведені. Позивач також не довела та не надала суду доказів, в чому саме полягає захист її інтересів шляхом позбавлення батька по відношенню до неї батьківських прав та не надано доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно неї. Та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дитини займається її мати, а батько проживає за кордоном, не свідчить безумовно про те, що він не бажає приймати участь у вихованні та утриманні своєї доньки, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Суд критично ставиться до показів свідків [PERSON] та [PERSON] які є родичами позивача, оскільки вони можуть бути зацікавлена в результатах розгляду справи. Суд вважає, що позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відтак, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина п`ята, шоста статті 19 СК України). Відповідно до наданого Адміністрацією Соборного району Дніпровської міської ради висновку від 26 листопада 2024 року вважали за недоцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON] , у зв`язку з ненаданням доказів які б підтверджували підстави для позбавлення батьківських прав. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі справа № 753/2025/19 вказав, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Отже, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факту ухилення відповідачем від виконання своїх батьківських обов`язків та не є достатньою підставою для застосування до відповідача таких крайніх заходів впливу на батьків як позбавлення батьківських прав. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав стосовно [PERSON] , а тому вважає за необхідне у позові відмовити. Стосовно позовних вимог про зобов`язання відповідача перераховувати аліменти на особистий рахунок [PERSON] , відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Враховуючи що в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав судом було відмовлено, а тому позовні вимоги про перерахування аліментів на особистий рахунок позивача також не підлягають задоволенню. Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). За таких обставин, враховуючи, що визначальною обставиною, яка має значення для вирішення цього спору, є інтереси дитини, а інтересам дитини найкраще відповідатиме збереження їх зав`язків з сім`єю, в тому числі і з батьком, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed