Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в Корабельний районний суд м. Миколаєва з позовом до відповідачів [PERSON] ,\~ [PERSON] про позбавлення їх батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , а також просила стягнути з відповідачів на свою користь аліменти на утримання [PERSON] , 2007 р.н., в розмірі по 1/4 частині від заробітку (доходу) кожного з відповідачів, щомісячно до повноліття дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є рідною бабусею неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Батьками дитини є її син, відповідач по справі, [PERSON] та його колишня дружина, [PERSON] . Відповідачі свої батьківські обов`язки не виконують, не займаються ні вихованням, ні утриманням сина, ведуть асоціальний спосіб життя, зловживають спиртними напоями, мають вади здоров`я - обоє батьків не чують та не розмовляють. У зв`язку з чим онук фактично з народження проживає з нею та знаходиться на повному утриманні позивача. Пояснила, що коли вона працювала, отримувала зарплатню, утримувати онука було легше - вона могла йому купувати і одяг, і шкільне приладдя, і продукти харчування. Тому до суду не зверталася, так як хотіла, щоб дитина мала батьків. Сімейне життя у батьків дитини не склалося, тому рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 06.10.2010 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Питання про місце проживання не ставилося, так як [PERSON] проживав з нею. У 2013 році онук позивача пішов до першого класу Миколаївської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 40 ( нині Миколаївський ліцей № 40). За час навчання [PERSON] в навчальному закладі лише вона займалася його вихованням та навчанням, систематично відвідувала батьківські збори, співпрацювала з педагогічним колективом, надавала допомогу класному керівникові у проведенні загально шкільних заходів. Під час проведення онлайн-навчання, спілкувалася, у телефонному режимі, з учителями лише позивач. Батьки дитини жодного разу до закладу на приходили, не цікавилися його успіхами та досягненнями. Ні мати, ні батько, хоча проживали в одному районі, жодного разу нічим не допомогли. Для них дитини, ніби-то не існувало та не існує. Як [PERSON] , так і його колишня дружина, [PERSON] , постійного місця проживання не мають. Під час повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України, за неперевіреними даними, відповідач [PERSON] виїхала за межі країни та досі знаходиться там, але жодного разу дитині не телефонувала та не спілкувалася у месенджері Вайбер. Обоє відповідачів, як батьки дитини, не цікавилися станом здоров`ям [PERSON] . Позивач вказала, що хоча відповідачі не перебувають на обліку ні у лікаря-нарколога, ні у лікаря педіатра, вони зловживають алкогольними напоями та ведуть асоціальний спосіб життя, що суперечить заставам суспільства. Неодноразові бесіди з відповідачами позитивного результату не дали, вони байдужі до долі свого сина. З урахуванням наведеного позивач вважала, що наявні достатні підстави для позбавлення відповідачів батьківських прав відносно їхнього сина та стягнення з них аліментів на його утримання до досягнення [PERSON] повноліття. Ухвалою суду від 17.10.2024 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Відповідачу запропоновано подати відзив в строк 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження та позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив. В судове засідання позивач не з`явилася, надала заяву про слухання справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідачі в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини їх неявки суду не відомі. У поштових повідомленнях про виклик у судові засідання відповідачів листоношею проставлена відмітка про відсутність останніх за місцем проживання. Відповідно до положень пункту 4 частини 7 статті 128 ЦПК України дата проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за місцем проживання є днем вручення судової повістки. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідачів про розгляд справи, суд ухвалює рішення за відсутності сторін по справі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що відповідачі [PERSON] і [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наявним в матеріалахс прави свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Корабельним відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції 05.08.2010 р. Відповідачі перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.10.2007 р та на підставі заочного рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 06.10.2010 р., ухваленого у цивільній справі № 2-3431/2010, шлюб між ними був розірваний. З матеріалів справи вбачається, що неповнолітній син відповідачів, [PERSON] , 2007 р.н., фактично перебуває на утриманні позивача, яка є рідною бабусею останнього. Відповідачі не займаються вихованням, утриманням дитини, не цікавляться його життям, станом здоров`я та успіхами у навчанні. Дитина, [PERSON] , 2007 року народження, проживає разом з бабусею, позивачем по справі, за адресою: [ADDRESS] , та знаходить на повному її утриманні, що підтверджується наявним в матеріалах справи доказами. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Про відсутність участі у вихованні дитини [PERSON] , [INFO] , його батьків, відповідачів по справі, [PERSON] і\~ [PERSON] свідчать: пояснювальні записки класного керівника Миколаївського ліцою 40; характеристики на [PERSON] , складені класним керівником та засвідчені директором Миколаївського ліцею № 40 ММР Миколаївської області; листом Комунального некомерційного підприємства ММР Центр первинної медико-санітарної допомоги № 7 від 01.08.2024 р.; характеристикою, складеною тренером ДЮСШ № 5 від 20.06.2024 р. тощо. До матеріалів справи також додана заява відповідача [PERSON] від 27.06.2024 р, написана у присутності представника Служби у справах дітей адміністрації Корабельного району ММР, в якій останній погодився на позбавлення його батьківських прав відносно сина [PERSON] . Як вбачається з повідомлення Відділення поліції № 3 Миколаївського районного управління поліції ГУНП в Миколаївській області від 30.07.2024 р., відносно громадянки [PERSON] проводяться першочергові оперативно-розшукові заходи направлені на встановлення місцезнаходження останньої, наразі місце її перебування невідоме. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23.02.2006 р. Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). У справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини вказав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. У своєму висновку від 19.11.2024 року орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради зазначив, що дитина, [PERSON] , [INFO] , фактично з народження проживає з бабусею по лінії батька, [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] на повному її утриманні. Батьки дитини жодного разу до закладу освіти на приходили, не цікавилися його успіхами та досягненнями. Про їх існування класний керівник навчального закладу дізналася від [PERSON] , тому дитині ці питання не ставилися, щоб не травмувати його психіку. Хлопчик постійно забезпечувався всім необхідним для його повноцінного життя, навчання та розвитку. Батьки також не цікавилися станом здоров`ям дитини. Супроводжувала [PERSON] на медичні огляди, виконувала рекомендації лікарів його бабуся. Батько дитини, [PERSON] , написав у службі в справах дітей адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради заяву про те, що він згоден з позбавленням його батьківських прав у зв`язку з відсутністю коштів на його утримання. У відношенні матері, [PERSON] , надійшла інформація з ВП № З МРУП ГУНП в Миколаївській області про те, що на території України її місцезнаходження не встановлене. Згідно соціально-психологічного висновку Миколаївського міського центру соціальних служб [PERSON] , як свою сім`ю, сприймає себе та бабусю [PERSON] . Стосунки з матір`ю є невизначеними, оскільки дитина досить тривалий час не спілкується з нею. [PERSON] відчуває образу до матері, оскільки остання не спілкується з ним, не бачиться, не цікавиться його життям, не піклується про нього. З боку матері не відчуває любові, захисту, підтримки. По відношенню до батька [PERSON] має амбівалентні почуття. З одного боку має образу та смуток, що батько не спілкується з ним, любить інших дітей більше, ніж його, не піклується про нього. З іншого боку хотів би, щоб батько проявляв піклування та зацікавленість його життям. З боку батька не відчуває любові, захисту, підтримки. Вказали, що неповнолітній [PERSON] письмовій формі, виявив бажання проживати лише з бабусею, яка все його життя займалася його утриманням та вихованням, цікавилася його успіхами. Хлопець згоден, щоб його батьків, які жодним чином не приймали участі у його житті, позбавили батьківських прав. Питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав громадян [PERSON] та [PERSON] відносно сина [PERSON] розглянуте на засіданні комісії з питань захисту прав дітей 14.11.2024. Виходячи з викладених обставин, орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради вважав за доцільне позбавити громадян [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] , в інтересах неповнолітнього. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Виходячи зі змісту частини першої ст. 12 Закону України Про охорону дитинства, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно частиною другою ст. 155 названого Кодексу батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При вирішенні справи суд приходить до висновку, що таким негативним впливом з боку відповідача на розвиток дитини є зразок байдужого, зневажливого ставлення до поняття сім`ї та людей, з якими вони перебувають у родинному зв`язку, зокрема. Судом встановлено, що відповідачі ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не намагаються облаштувати належні умови для повноцінного розвитку, забезпечити дитину необхідним, не виявляють турботу, навіть цікавість щодо свого сина, тому позов щодо позбавлення відповідачів батьківських прав підлягає задоволенню. З вимог ч. 2 ст. 166 СК України та ч. 3 ст. 13 Закону України Про охорону дитинства вбачається, що особа позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку по утриманню дитини. При задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Оцінюючи надані докази та враховуючи, що особи позбавлені батьківських прав, не звільняються від обов`язку по утриманню дитини, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів на користь позивача аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі по 1/4 частині від заробітку (доходу) кожного з відповідачів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, підлягають задоволенню. Суд також роз`яснює відповідачу, що відповідно до ст. 168 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення статті 141 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідачів у пропорційному розмірі належить стягнути на користь позивача сплачений останньою судовий збір під час звернення до суду з даним позовом. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує пропорційно з відповідачів на користь держави судовий збір у загльному розмірі 1 211,20 грн. у зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судових витрат при зверненні до суду з позовними вимогами про стягнення аліментів. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Outcome: approved