Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в інтересах якої діє законний представник неповнолітньої - [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті брата [PERSON] . В обґрунтування позову покликається на те, що 01 липня 2023 року в районі населеного пункту Роздолівка Донецької області від вибухової травми внаслідок воєнних дій загинув [PERSON] 26 жовтня 2021 року склав заповіт, в якому розпорядився належною йому частиною квартири [ADDRESS] на користь неї рідної сестри. Зазначає, що є рідною сестрою [PERSON] , їй не було відомо про факт складення заповіту, вважала, що спадкування відбуватиметься лише за законом, відповідно усе спадкове майно підлягає спадкуванню першою чергою спадкоємців, до якої належить лише донька спадкодавця. Сама мала б право лише на спадкування у другу чергу. Після сповіщення про смерть спадкодавця, спадкоємець першої черги спадкування донька [PERSON] , законним представником якої є її мати [PERSON] , прийняла спадщину за законом, спадкова справа №69/2024. Про факт наявності заповіту довідалась від [PERSON] , законного представника відповідачки, яка у свою чергу довідалась про наявність заповіту в нотаріуса під час оформлення спадщини. Після цього, її матір та матір померлого [PERSON] знайшла заповіт спадкодавця в його кімнаті у квартирі [ADDRESS] та віддала його їй 18 листопада 2024 року. Відповідно, відповідачка успадкувала усе майно спадкодавця, охоплене заповітом. Зазначає, що нотаріус не повідомляв її про наявність заповіту та відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину на заповідане майно, у зв`язку з пропуском строку на прийняття спадщини. Просить визначити їй додатковий строк три місяці для подання заяви про прийняття спадщини після смерті її брата [PERSON] . Представник позивачки [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, з підстав, викладених у такому. Просила позов задоволити. Позивачка в судові засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, скористалась правом на представництво інтересів в суді через свого представника. Відповідачка [PERSON] та її законний представник [PERSON] в судові засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. [PERSON] , яка являється законним представником неповнолітньої [PERSON] подала заяву про визнання позову, просила надати додатковий строк для прийняття спадщини [PERSON] . Ухвалою суду від 12 грудня 2024 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено таку в підготовче судове засідання на 30 грудня 2024 року. Ухвалою суду від 30 грудня 2024 року витребувано у приватного нотаріуса копію спадкової справи, задоволено клопотання про допит свідка, закрито підготовче судове засідання та призначено до судового розгляду на 05 лютого 2025 року. 05 лютого 2025 року в судовому засіданні оголошено перерву до 20 лютого 2025 року, у зв`язку з ненадходженням копії спадкової справи до суду. 20 лютого 2025 року в судовому засіданні продовжено перерву до 26 лютого 2025 року, у зв`язку з тим, що не надійшла копія спадкової справи до суду. Ухвалою суду від 26 лютого 2025 року в судовому засіданні продовжено перерву до 13 березня 2025 року, у зв`язку з неявкою сторін та представника позивачки. Заслухавши представника позивачки, допитавши свідка [PERSON] , оглянувши копію спадкової справи №69/2024, дослідивши матеріали цивільної справи, правові норми, які підлягають застосуванню у відносинах сторін, фактичні обставини, врахувавши доводи сторони, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог п.п.1,2,3 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Як вбачається з свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 06 липня 1979 року Львівським палацом урочистих подій [PERSON] народився [INFO] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] (батьки позивачки) 05 березня 1986 року розірвали шлюб (а.с.9). 14 листопада 1992 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , після якого їй присвоєно прізвище [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про реєстрацію шлюбу серії [NUMBER] , видане 14 листопада 1992 року (а.с.10). 26 жовтня 2021 року [PERSON] розпорядився належною йому частиною квартири [ADDRESS] на користь своєї сестри [PERSON] , [INFO] , про що склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Огоновською Данильчук О.В. (а.с.12) та Витяг про реєстрацію у Спадковому реєстрі №78204758, виданий 03 вересня 2024 року (а.с.13). У відповідності до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 16 лютого 2024 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції [PERSON] помер [INFO] (а.с.11). 29 листопада 2024 року листом приватного нотаріуса Золочівського районного нотаріального округу Дячик А.В. [PERSON] через пропуск строку для подання заяви про прийняття спадщини рекомендовано звернутися до суду з заявою про встановлення додаткового строку (а.с.14). За клопотанням представника позивачки проведено допит свідка [PERSON] , яка являється матір`ю позивачки та померлого спадкодавця [PERSON] , яка підтвердила, що про факт посвідчення сином заповіту на користь [PERSON] та про те, що довідались, коли її внучка оформляла спадщину після смерті [PERSON] . Після цього, у квартирі, у якій мешкала з сином, у його кімнаті знайшла примірник заповіту, про його наявність не відомо було родині. Згідно ст.41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 12611265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Ст.1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, і відповідно до ст.1272 ЦК України, суд, в разі пропуску цього строку з поважної причини, може визначити додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року роз`яснено, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є такі, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть застосовуватися, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Відповідно до ч.3 ст.1272 ЦПК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Нормами ст.1262 ЦК України [PERSON] належить до кола спадкоємців другої черги. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, під час вирішення питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно. Водночас прийняття спадщини є правом, а не обов`язком спадкоємця, який, відмовляючись від прийняття спадщини, не порушує свободи заповіту, а діє у власних інтересах. Відмова від прийняття спадщини може бути виражена як у формі подання заяви про відмову від прийняття спадщини, так і шляхом невчинення спадкоємцем дій, потрібних для прийняття спадщини. Натомість, за загальним правилом, прийняття спадщини потребує активних дій спадкоємця. Враховуючи зазначене, дотриманням свободи заповіту в частині реалізації волі спадкодавця є забезпечення спадкоємцю можливості прийняти спадщину в порядку, встановленому чинним законодавством. Водночас, як уже зазначалося, вирішення питання щодо прийняття чи відмови у прийнятті спадщини, за загальним правилом, є безумовним правом спадкоємця, яке він реалізовує на власний розсуд. Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець за законом першої черги здійснює право на спадкування в такому ж порядку, що й спадкоємець за заповітом, відповідно до статей 12681270 ЦК України, та на нього поширюються наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, передбачені статтею 1272 ЦК України. Важливим під час вирішення питання про надання особі додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини також є факт прийняття спадщини іншими спадкоємцями за законом, оскільки в такому разі може відбутися втручання у право власності інших осіб, порушення принципу правової визначеності стосовно особи, яка добросовісно реалізувала власні цивільні права. Наведене зумовлює потребу в дотриманні принципу «пропорційності» втручання у права спадкоємців, які прийняли спадщину. Як встановлено судом, неповнолітня [PERSON] являється спадкоємцем по закону після смерті свого батька [PERSON] , яка оформила свої спадкові права, при оформленні яких довідалась з своїм законним представником матір`ю [PERSON] про наявність заповіту на частку квартири на ім`я [PERSON] під час розгляду справи ними подано заяву про визнання позову. Принцип пропорційності тісно пов`язаний з принципом правовладдя (верховенства права): принцип правовладдя є фундаментом, на якому базується принцип пропорційності, натомість принцип пропорційності є умовою реалізації принципу правовладдя і водночас його неодмінним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип пропорційності як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу пропорційності передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде порушенням статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, потрібно визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж потрібно для реалізації поставленої мети. У спірних правовідносинах дотримання принципу пропорційності безпосередньо залежить від наявності об`єктивних, непереборних та істотних обставин, які є підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини. У разі якщо таких обставин суд не встановив, то не можна допускати втручання у права спадкоємців, які прийняли спадщину, навіть з огляду на такий фундаментальний принцип спадкового права, як свобода заповіту, оскільки це порушить принцип правової визначеності стосовно особи, яка добросовісно скористалася власними цивільними правами, та не відповідатиме принципу пропорційності втручання у право власності на спадкове майно. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду висновувала у справі №686/5757/23, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту. Суд приймає до уваги причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини та визнає їх поважними. З огляду на наявність об`єктивних обставин незнання позивачкою про наявність заповіту, що послужило до пропуску нею шестимісячного строку, суд дійшов до висновку про необхідність визначення позивачці додаткового строку для прийняття спадщини, тому позов необхідно задоволити, визначивши їй додатковий строк для прийняття спадщини строком три місяці. Згідно з ч.1 ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Судом встановлено, що позивачкою при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 968 грн. 96 коп., згідно квитанції №8348-3581-8729-0437 від 10 грудня 2024 року. З огляду на викладене та враховуючи визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку, що позивачці необхідно повернути з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить 484 грн. 48 коп. Відповідно до ст.141 ЦПК України на відповідача необхідно покласти іншу частину сплачених позивачем при подачі позову до суду документально підтверджених судових витрат, а саме 484 грн. 48 коп. судового збору.

Outcome: approved