Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-09 00:00:00

20.06.2024 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором оренди нерухомого майна за період з 01.03.2022 по 01.06.2024 р. у розмірі 575724,00 грн., заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01.03.2022 по 01.06.2024 р. у розмірі 51358,39 грн., судовий збір у розмірі 6270,82 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 15000 грн. В обґрунтування пред`явлених позовних вимог зазначив, що 10.10.2021 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір оренди нежитлового приміщення №0110-21 на підставі якого, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності на приміщення належить дружині позивача - [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу, згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №283271051 від 05.11.2021 р. Відповідно до п.10.3 договору, строк його дії з 10.10.2021 р. по 10.10.2024 р., договір не розірваний, є дійсним. Відповідно до п.5.1 договору, розмір місячної орендної плати складає 600 доларів США, еквівалентно курсу НБУ. За актом приймання-передачі об`єкта нерухомого майна в оренду від 10.10.2021 р., який підписаний сторонами, позивач передав, а відповідач прийняв об`єкт нерухомого майна в оренду за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 5.2 договору, орендна плата сплачується орендарем не пізніше 7 числа кожного послідуючого місяця. Відповідно до п.7.1 договору, орендар зобов`язаний вчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату. Відповідно до п.5.6 договору, вартість комунальних послуг не входить в орендну плату, розраховується відповідно до показників лічильників та передається орендодавцю. [PERSON] , зазначає, що сумлінно виконав свої обов`язки за договором у повному обсязі та передав [PERSON] в оренду об`єкт нерухомого майна, а відповідач порушив порядок розрахунків, а саме починаючи з 01.03.2022 р., не виконує свої зобов`язання за договором, що відображається у несплаті орендної плати. [PERSON] звертався до відповідача з досудовою вимогою про необхідність сплатити орендну плату та комунальні послуги, однак відповідач відмовляється у добровільному порядку сплачувати заборгованість, а тому [PERSON] вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав. 13.09.2025 р. на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору оренди та стягнення грошових коштів у розмірі 1200 доларів США, еквівалентно 49368 грн. станом на день подання зустрічного позову. У задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором оренди просив відмовити. В обґрунтування пред`явлених позовних вимог [PERSON] зазначив, що договір оренди приміщення № 0110-21 від 10.10.2021 року з багатьох підстав є недійсним та навіть нікчемним. Нежитлове приміщення С12 підлягало державній реєстрації і лише після такої державної реєстрації власники даного майна набувають право власності на нього, а відповідно і право розпоряджатись таким майном, і відповідно право укладати договори оренди щодо такого майна. З документів, що додані до позову, а саме Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що право власності на Об`єкт нерухомого майна нежитлове приміщення, загальною площею 58,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , РНОНМ 2498322151100, було зареєстроване в реєстрі лише 02.11.2021 року. Спірний договір оренди приміщення № 0110-21 від 10.10.2021 року був укладений за три тижні до того, як було здійснено первинну державну реєстрацію права власності на таке нежитлове приміщення в Державному реєстрі речових прав. Станом на день укладення такого договору (10.10.2021 року) у жодної особи не виникло право власності на таке майно і жодна особа не могла здавати його в оренду. Відповідно, зміст договору оренди приміщення № 0110-21 від 10.10.2021 року суперечить нормам Цивільного кодексу України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вбачається, що право власності на приміщення С12 було зареєстроване 02.11.2021 року за [PERSON] . Майно належить не [PERSON] - позивачу у даній справі та стороною спірного договору оренди, а зовсім іншій особі. Для того, щоб [PERSON] , не будучи власником нежитлового приміщення С12, мав повноваження на укладення договору оренди щодо такого приміщення, власник такого майна мав видати [PERSON] нотаріально посвідчену довіреність. Однак, така довіреність не міститься ні в матеріалах справах, а ні згадується в тексті такого договору. Такої довіреності просто ніколи і не існувало. [PERSON] уклав спірний договір оренди приміщення, не маючи при цьому жодних на те повноважень, що в свою чергу також суперечить нормам Цивільного кодексу України. Відповідно до положень ст. 760 ЦК України Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Отже, одною з головних умов договору оренди, виходячи з норм ст. 759, 760 ЦК України є чітко визначене майно, яке передається в найм. Проте, як вбачається зі змісту п. 1.2. та 1.3. Договору, такі пункти мали б саме індивідуально визначити майно, що передається в оренду, шляхом зазначення його місцезнаходження (адреси) та площі такого приміщення. Однак, такі пункти договору є пустими (не заповненими) і не вдається за можливим з тексту договору встановити яке саме майно передається за договором. Те, що майном за таким договором є саме нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , приміщення С12, зазначає лише сам позивач у своєму позові, однак це не відміняє той факт, що в тексті самого договору оренди не має жодної згадки про це. Тому, спірний договір не містить істотної умови договору - не має інформації про майно, яке передається за таким договором, що говорить про те, що Договір суперечить нормам Цивільного кодексу України. Відповідно до положень ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Отже, наступною з істотних умов договору найму законодавство визначає встановлення строку дії такого договору. В свою чергу, в п. 4.1. Договору зазначається, що строк оренди Приміщення, що орендується, складає 12 місяців з моменту прийому Приміщення, що орендується, за Актом прийому-передачі. Проте, вже в п. 10.3. цього ж Договору зазначено, що строк даного Договору починає свою дію з 10.10.2021 року і закінчується 10.10.2024 року. Тобто п. 4.1. та п. 10.3. Договору встановлюють різні взаємовиключні умови початку перебігу строку договору та тривалості його дії. Вбачається, що наявність двох різних строків в тексті договору говорить про те, що сторонами не було домовлено та визначено строку його дії і тому спірний договір не містить і наступної істотної умови договору - строку його дії. Разом з тим, подаючи позов, [PERSON] керувався саме п. 10.3. договору, де строк дії договору встановлюється на 3 роки, оскільки позивач просить стягнути заборгованість за таким договором, що ніби виникла з березня 2022 рік по травень 2024 року. Відповідно до положень ст. 793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню. А ст. 794 ЦК України зазначає, що право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки, підлягає державній реєстрації відповідно до закону. З зазначених норм законодавства вбачається, що спірний Договір оренди приміщення № 0110-21 від 10.10.2021 року підлягав нотаріальному посвідченню та право користування нерухомим майном, яке мало виникнути на підставі цього договору, підлягало державній реєстрації. В певній мірі, це взагалі не можливо було зробити, оскільки як вже зазначалось вище, договір був укладений 10.10.2021 року, а запис про даний об`єкт нерухомого майна був внесений до реєстру лише 02.11.2021 року, що виключало можливість нотаріального посвідчення даного договору та державної реєстрації права користування таким нерухомим майном. А тому, при укладанні такого договору не було додержано вимогу закону про нотаріальне посвідчення такого договору. Спірний Договір оренди приміщення № 0110-21 від 10.10.2021 року є нікчемним в силу положень ч. 1 ст. 220 ЦК України. І відповідно у позивача відсутні будь-які законні підстави просити суд стягнути з [PERSON] грошові кошти за таким договором. Окрім оскаржуваного Договору оренди приміщення № 0110-21 від 10.10.2021 року, інші документи, що були надані [PERSON] разом з позовом до суду і якими він обгрунтовує необхідність його задоволення, містять не менше порушень законодавства. Так, разом з позовом до суду був поданий акт прийому-передачі від 10.10.2021 року, за яким, на думку позивача, він передав [PERSON] в оренду приміщення за адресою: [ADDRESS] . Однак, відповідно до змісту такого акту, він не містить повної адреси об`єкта нерухомого майна, оскільки там зазначено лише адреса: [ADDRESS] . Отже, в такому акті не зазначено приміщення, яке було передано за таким актом. Більше того, графа, яка зазначає розмір площі такого приміщення також в даному акті не заповнена. Також, п. 1.5. Договору оренди приміщення № 0110-21 зазначає, що стан Приміщення, що орендується, на момент передачі в оренду: придатне для використанні у відповідності з цілями оренди, визначених в п. 2.1. даного Договору. В свою чергу п. 2.1. Договору встановлює, що Приміщення, що орендується, надається Орендатору для здійснення господарської діяльності, яка знаходиться в правовому полі діючого законодавства України. Разом з тим, акт прийому-передачі від 10.10.2021 року зазначає, що стан приміщення: під ремонт. Тобто зміст акту прийому-передачі протирічить самому змісту договору оренди в частині стану приміщення, що передається в оренду. Далі, відповідно до ст. 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. З зазначених норм законодавства вбачається, що акт має підписуватись всіма сторонами договору, однак акт прийому-передачі від 10.10.2021 року не підписувався самим же позивачем, [PERSON] . А тому, зміст акту прийому-передачі від 10.10.2021 року міститься ряд порушень законодавства та за ним не можливо ідентифікувати хто та яке приміщення передавав [PERSON] в оренду, а тому даний документ також не може братись до уваги на підтвердження обставин, на які посилається [PERSON] у своєму позові. [PERSON] надає до суду копію оборотносальдової відомості за комунальні послуги. Однак, зі змісту такого документа знову ж таки взагалі не вбачається зрозумілим стосовно якого об`єкта нерухомого майна здійснені розрахунки. Також не зрозуміло хто проводив такі розрахунки, оскільки документ не містить жодної інформації про посадову особу, її підпис, печатку підприємства хто видавав даний документ. А тому даний документ навіть не є документом, а просто роздруківкою невідомого походження, що не може встановлювати жодних обставин. Також, зі змісту такої роздруківки вбачається, що за вказаний у ній період було нараховано 64 598,34 грн., а сплачено 65 077,00 грн., та відповідно за поточним балансом наявна переплата у розмірі 478,66 грн. А тому яким саме чином позивач обгрунтовує наявність заборгованості у розмірі 51 358 гривень 39 коп. взагалі не дається зрозуміти. А тому, зі змісту оборотно-сальдової відомості за комунальні послуги не можливо встановити жодні обставини по справі, на які посилається [PERSON] у своєму позові, і відповідно позовна вимога про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 01.03.2022 по 01.06.2024 року у розмірі 51 358 гривень 39 коп. не підлягає задоволенню. [PERSON] в своєму позові просить суд стягнути з [PERSON] на його користь витрати на правничу допомогу у розмірі 15000 грн. На підтвердження даної позовної вимоги [PERSON] надає до суду копію Договору про надання правової допомоги № 078/25 від 10 червня 2024 року, укладеним з адвокатом Турчаніновим Юрієм Михайловичем. Проте, зі змісту позовної заяви взагалі не вбачається, що позивач користувався правничою допомогою при її складанні та поданні, оскільки позовна заява підписувалась та подавалась безпосередньо [PERSON] , зі змісту позовної заяви також не вбачається жодної інформації про наявність у позивача представника - адвоката Турчанінова Юрія Михаловича. Також, такий договір правової допомоги № 078/25 від 10 червня 2024 року не встановлює жодного розміру витрат на правову допомогу та зв`язку з даною судовою справою. [PERSON] на момент виникнення спірних правовідносин був фізичною особою-підприємцем, основним видом економічної діяльності якого було роздрібна торгівля м`ясом і м`ясними продуктами в спеціалізованих магазинах, що вбачається з інформаційної довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. В даній будівлі за адресою: [ADDRESS] , у [PERSON] був магазин з роздрібної торгівлі м`ясом і м`ясними продуктами. В жовтні 2021 року [PERSON] познайомився із [PERSON] , який зазначив, що в нього є нежитлове приміщення в даному будинку, яке може бути цікаве [PERSON] для організації в ньому складу м`ясної продукції для розширення свого бізнесу. Однак, до підписання договору подивитись на приміщення зсередини [PERSON] так і не вдалось, оскільки [PERSON] проживає за іншою адресою, а саме в буд. [ADDRESS] та [PERSON] так і не зміг приїхати та показати приміщення зсередини. Проте, така пропозиція була досить цікавою для розширення економічної діяльності [PERSON] та він вирішив спробувати та уклав з [PERSON] зазначену в цьому зустрічному позову угоду. При підписанні такого договору оренди приміщення № 0110-21 від 10.10.2021 року, [PERSON] передав [PERSON] 1200 доларів США, що включала 600 доларів США вартості оренди за перший місяць та 600 доларів США залогової суми у відповідності до п. 5.4. Договору. Проте, прибувши через пару днів до приміщення та оглянувши його зсередини, [PERSON] було встановлено, що дійсна площа та планування приміщення не відповідає тій інформації, про яку зазначав [PERSON] і найголовніше, було встановлено, що приміщення зовсім не придатне до використання в цілях здійснення [PERSON] підприємницької діяльності та потребує ремонту. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 30.09.2024 р. прийнято зустрічну позовну заяву та об`єднано з первісним позовом. 25.11.2024 р. на адресу суду надійшов відзив [PERSON] на зустрічну позовну заяву, у якому зазначив, що згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.11.2021, який є в матеріалах справи як додаток до позовної заяви, підставою для реєстрації права власності на нежитлове приміщення С12 за адресою: [ADDRESS] , є договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна, серія та номер: НП-2Ц/29, виданий 01.06.2017 ТОВ "Кадор" та акт прийомупередачі б/н від 29.09.2021, видавник: ТОВ "Кадор". Тобто нежитлове приміщення С12 за адресою: [ADDRESS] , що було передане в оренду, вже перебувало в користуванні [PERSON] , яка у подальшому його зареєструвала у відповідності з нормами чинного законодавства України. Згідно з доданими до позовної заяви копій паспортів [PERSON] та [PERSON] є чоловіком та дружиною з 16.12.2078 року. А нежитлове приміщення приміщення С12 за адресою: [ADDRESS] , придбане за час браку є спільною сумісною власністю подружжя. Договір оренди нежитлового приміщення №0110-21 від 10.10.2021 (далі - Договір) укладено [PERSON] з письмової згоди [PERSON] , яка зазначена на останній сторінці даного договору, та на Акті приймання-передачі нежитлового приміщення від 10.10.2021. Оскільки, подружжю [PERSON] належали майнові права на нежитлове приміщення С12, що підтверджується договором купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна, серія та номер: НП-2Ц/29 (виданий 01.06.2017 ТОВ "Кадор", який зазначений у Витязі від від 05.11.2021, який є в матеріалах справи, відповідно до ст.761 ЦКУ у Позивача було право на укладання Договору. Нотаріальна форма договору передбачена у відповідності із ст.793 ЦКУ тільки для договору оренди будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), що укладається строком на три роки і більше. Норма даної статті не може бути застосована до Договору оскільки згідно з його умовами в оренду не було передано ні будівлю ні капітальну споруду. Нежитлове приміщення не відноситься ні до будівлі ні до капітальної споруди, що також підтверджується висновками, зазначеними в Огляді судової практики Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справах, що виникають із договорів найму (оренди) житлових та нежитлових приміщень 2021 рік (справа №461/6163/16-ц). Договір та Акт підписано з боку [PERSON] 10.10.2021, який тим самим виявив згоду та прийняв саме нежитлове приміщення С12 за адресою: [ADDRESS] , в тому самому стані, що зазначено у Акті, а саме: під ремонт, комунікації підведені, встановлено дві двері: вхідна та міжкімнатна, спуск у підвал оброблено полікарботанатом та плиткою. А також, [PERSON] було узгоджено строк надання в оренду приміщення: з 10.10.2021 по 10.10.2024 та суму щомісячної орендної плати у розмірі 600 долларів США еквівалентно курсу НБУ. Жодних дій [PERSON] стосовно передачі приміщення його власнику, повернення грошових коштів до подачі позовної заяви [PERSON] не здійснювалося. Відповідачем за первісним позовом здійснено частковий ремонт у нежитловому приміщенні С12, проведено розводку мереж водопостачання, водовідведення, електропостачання та розміщено холодильне та інше обладнання, що підтверджує використання даного приміщення [PERSON] саме за метою оренди, що зазначено у розділі 2 Договору - здійснення господарської діяльності. [PERSON] прийняв приміщення, сплатив за нього подвійну орендну плату, вів господарську діяльність, що спростовує зазначені у зустрічній позовній заяві твердження про те, що приміщення жодного дня не використовувалося [PERSON] . При цьому, у разі такого твердження про не використання приміщення, стає питання: чому не повернуті ключі від нежитлового приміщення [PERSON] , не вивезено майно з приміщення, не повернуто приміщення за актом приймання-передачі [PERSON] .? На жаль, жодного пояснення, яке б було підтверджено доказами щодо підстав законного використання нежитлового приміщення [PERSON] з того моменту як він вирішив, що Договір є на його думку "нікчемним" «недійсним» не надано. Стосовно витрат на правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн, оскільки попередньо [PERSON] не можуть бути визначено обсяг робіт та розмір надання йому правничої допомоги у зв`язку із розглядом справи, то доцільним буде надання документів на підтвердження понесених витрат саме наприкінець справи, що і буде здійснено позивачем за первісним позовом. 20.01.2025 р. до суду надійшла відповідь на відзив - [PERSON] , у якій зазначено, що [PERSON] у своєму відзиві зазначав про те, що Договір оренди нежитлового приміщення №0110-21 від 10.10.2021 (далі - Договір) укладено ним з письмової згоди [PERSON] , яка зазначена на останній сторінці даного договору, та на Акті приймання-передачі нежитлового приміщення від 10.10.2021 (далі - Акт). А оскільки вони є чоловіком і дружиною і таке майно набуте за час шлюбу, то на його думку ці обставини є достатніми для того, щоб [PERSON] мав право укладати такий оскаржуваний договір оренди нежитлового приміщення №0110-21 від 10.10.2021. Під час укладення оскаржуваного договору - 10.10.2021 року право власності на об`єкт оренди не було зареєстровано за жодною особою. З відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на приміщення С12 було зареєстроване 02.11.2021 року за [PERSON] , а не за позивачем, а [PERSON] в свою чергу навіть не є учасником даної судової справи. Той факт, що позивач зазначає, що він та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі та що відповідно об`єкт оренди за договором є їх спільною власністю в силу ст. 60 Сімейного кодексу України, не відміняє той факт, що саме [PERSON] зареєстрована власником даного нерухомого майна та саме вона мала виступати стороною у договорі оренди, а [PERSON] за таких обставин мав лише надавати нотаріально засвідчену згоду на укладання даного правочину. Виходячи із норм законодавства та судової практики Верховного Суду, спірний Договір оренди приміщення № 0110-21 від 10.10.2021 року є нікчемним в силу положень ч. 1 ст. 220, ч. 2 ст. 793 ЦК України та такий правочин не створює прав та обов`язків для сторін. І відповідно у позивача відсутні будь-які законні підстави просити суд стягнути з [PERSON] грошові кошти за таким договором. Оскаржуваний договір не містить інформацію про майно, яке передається за цим договором. Представник позивача - адвокат Сорока Г.С. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник відповідача - адвокат Стадник П.О. у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, зустрічні позовні вимоги задовольнити. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні первісного та зустрічного позову слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.» Відповідно до ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.» Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Згідно ч.1 ст.627 ЦК України і відповідно ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст.628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України). Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом встановлено, що власником приміщення за адресою: [ADDRESS] є дружина позивача [PERSON] - [PERSON] , зареєстроване 02.11.2021 р., відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.11.2021 р. В матеріалах справи міститься договір оренди нежитлового приміщення від 10.10.2021 р., підписаний [PERSON] та [PERSON] , з приміткою, що [PERSON] не заперечує. Договір нотаріально не посвідчений. Суд вважає, що позивач не мав права укладати такий договір, так як [PERSON] має переважне право на укладання такого договору, а позивач [PERSON] , як чоловік, мав би зазначити, що він не заперечує проти укладання такого договору. Матеріали справи не містять будь яких довіреностей, виданих [PERSON] . [PERSON] на укладання договору. Судом встановлено, що договір оренди підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Отже, суд приходить до висновку що всупереч вимогам законодавства договір оренди нежитлового приміщення №0110-21 від 10.10.2021 р., був підписаний сторонами без додержання встановленої законом обов`язкової форми договору, без його нотаріального посвідчення, та без обов`язкової реєстрації речового права користування (оренди). Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, суд враховує інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. За таких обставин стягнення заборгованості на підставі юридично нікчемного договору оренди в силу порушення імперативних вимог щодо його обов`язкового нотаріального посвідчення є неможливим. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені. Визнання зазначеного договору договору оренди судом недійсним не вимагається у зв`язку з встановленням його нікчемності безпосередньо законом. Стосовно зустрічної позовної вимоги про стягнення грошових коштів у розмірі 1200 доларів США, еквівалентно 49368 грн. станом на день подання зустрічного позову суд, зазначає, що [PERSON] не надав жодних допустимих та належних доказів передання коштів [PERSON] в момент підписання договору. Матеріали справи, також не містять доказів, взагалі використання вищевказаного нежитлового приміщення [PERSON] . Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення первісного та зустрічного позовів. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 та п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; Оскільки у задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог суд відмовляє, судові витрати щодо сплати судового збору покладаються на сторони.

Outcome: dismissed