Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області із позовною заявою до Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування. Позов мотивувала тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Після його смерті залишилось спадкове майно, в тому числі, житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вона являється спадкоємицею за законом після смерті батька. Спадкоємцем за заповітом є [PERSON] , який також є спадкоємцем за законом. Іншим спадкоємцем за законом є [PERSON] . Останні відмовилися від прийняття спадщини подавши відповідні заяви нотаріусу. Вона ж спадщину прийняла у встановленому законом порядку та частину оформила. Однак отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок в нотаріальній конторі не в змозі, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, тому змушена звернутися до суду для оформлення своїх спадкових прав. Просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Ухвалою Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 11.02.2025 було прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] та відкрито провадження у справі. Розгляд справи проводиться за правилами загального позовного провадження. Вказаною ухвалою витребувано від приватного нотаріуса Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області належним чином завірену копію спадкової справи №139/2024, заведену щодо майна померлого [INFO] [PERSON] . 05.03.2025 позивач в підготовче засідання не з`явилася, у позовній заяві просила справу розглянути у її відсутності (зворот а.с.2). Відповідач копію ухвали від 11.02.2025 та доданих до неї матеріалів отримав 14.02.2025, однак відзиву до суду не направив. Його представник в судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов визнав у повному обсязі (а.с.57). Треті особи [PERSON] та [PERSON] копію ухвали від 11.02.2025 та доданих до неї матеріалів отримали, письмових пояснень до суду не направили, в підготовче засідання не з`явилися, будь-яких заяв чи клопотань від них не надходило. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.ч. 3-4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи зазначені вище положення, а також те, що сторони скористались своїм правом, врегульованим ч. 3 ст. 211 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному підготовчому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Вивчивши та дослідивши\~ матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що [INFO] в с.Курашівці Могилів-Подільського району Вінницької області помер [PERSON] (а.с.6). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, до складу якого входить в тому числі житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по [ADDRESS] . Вартість даного будинку становить 213591 гривень (зворот а.с.21). При житті, 20 грудня 2013 року [PERSON] склав заповіт, згідно якого вищевказаний житловий будинок та земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 2,0270 га № [NUMBER] , яка розташована на території Курашовецької сільської ради заповів [PERSON] . Заповіт чинний (а.с. 9,38). Факт належності будинку садибного типу спадкодавцю, його вартість та належний технічний стан підтверджується виписками від 14.01.2025 із погосподарських книг за 1991-1995, 1996-2000, 2001-2005, 2006-2010, 2011-2015, 2016-2020, 2021-2025 роки (а.с.12), довідкою старости Курашовецького старостинського округу №10/5 від 14.01.2025 (а.с.10), технічним паспортом №76 на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами (а.с.15-18), звітом про незалежну оцінку житлового будинку по [ADDRESS] (а.с.21-33). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб-спадкоємців. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Свідоцтвом про народження позивача (а.с.7), її свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.8), довідкою старости Курошовецького старостинського округу №10/169 від 04.07.2024 (а.с.56) стверджується, що позивач [PERSON] є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] . Відповідно до заповіту (а.с.9) спадкоємцем є [PERSON] , який також є спадкоємцем за законом. Іншим спадкоємцем за законом є [PERSON] . Відповідно до положень ст.ст. 1268-1269 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України (в редакції чинній на час відкриття спадщини 26.01.2024), спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. З оглянутої в судовому засіданні спадкової справи №139/2024, вбачається, що 17.06.2024 позивачка [PERSON] звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Спадкоємець за заповітом [PERSON] , який також є спадкоємцем за законом та спадкоємець за законом [PERSON] від прийняття спадщини відмовились, подавши 16.07.2024 та 17.06.2024 нотаріусу відповідні заяви. 12.08.2024 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку, що належала [PERSON] (а.с.51-55). Отже, суд вважає доведеним, що позивач єдиний спадкоємець за законом після смерті [PERSON] , яка прийняла спадщину в порядку передбаченому ч. 1 ст. 1269 ЦК України. Однак,\~02\~грудня 2024\~року приватним нотаріусом Пивоварській Світлані Миколаївні було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадковий будинок, у зв`язку з відсутністю необхідних правовстановлюючих документів (а.с.37). Верховний Суд України у своєму рішенні № 6-137цс13 від 18.12.2013 висловив правову позицію, згідно з якої право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Як вбачається\~з характеристики\~будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами\~(а.с.19)\~будинок садибного\~типу,\~господарські будівлі\~та споруди,\~які є\~предметом розгляду\~у даній\~справі,\~були побудовані\~з 1970\~по 1990\~рік. Згідно висновку про технічний стан садибного житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами №32 від 21.01.2025 встановлено, що технічний стан приватного житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] відноситься до стану добрий (а.с.20). Таким чином, факт будівництва житлового будинку у той час був підставою виникнення права власності на нього. Крім того, за змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції УРСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. З положень постанови Ради міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року №105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженого Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. З виписки із погосподарських книг за 1991-1995, 1996-2000, 2001-2005, 2006-2010, 2011-2015, 2016-2020, 2021-2025 роки (а.с.12), довідки №10/5 від 14.01.2025 виданої старостою Курашовецького старостинського округу слідує, що головою двору за адресою [ADDRESS] був [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Мурованокуриловецької районної ради народних депутатів № 108 від 16.06.1988 року «Про оформлення права особистої власності на будинки, що належать окремим громадянам в селах Мурованокуриловецького району» вирішено оформити право особистої власності на житлові будинки, що розташовані, в тому числі, в с.Курашівці Курашовецької сільської ради, а виконкому сільської ради видати громадянам свідоцтва згідно цього рішення (а.с. 34). Однак, згідно довідки КП Могилів-Подільське МБТІ №378 від 27.11.2024 право власності на даний житловий будинок станом на 31.12.2012 не зареєстровано (а.с.14). Також, вказане слідує з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.35). Земельна ділянка під вказаним житловим будинком перебувала у власності [PERSON] , що підтверджується архівним витягом з рішення виконавчого комітету Курашовецької сільської ради №4 від 24.01.1994 року «Про передачу у приватну власність громадянам земельних ділянок по Курашовецькій сільській раді» (а.с.13). Враховуючи, вищевикладені докази, а також обставину, що відповідач позов визнав повністю і його задоволення, не суперечить вимогам закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, суд прийшов до висновку, що за позивачем слід визнати в порядку спадкування за законом право власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, після смерті [PERSON] . Щодо вирішення питання про судові витрати, суд виходить з наступного. Позивачем при зверненні до суду з даним позовом було сплачено судовий збір в сумі 1212 грн (а.с.41). Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Разом з тим, позивачем не заявлялося жодних клопотань про повернення половини сплаченого нею судового збору, у зв`язку з визнанням відповідачем позову. Доказів понесення будь-яких витрат відповідачем при розгляді даної справи суду надано не було.

Outcome: approved