Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила виділити їй в натурі частку земельної ділянки, кадастровий номер 6321782505:00:000:0144, загальною площею 0,1593 га, та частку житлового будинку з надвірними будівлями, розташованих за адресою: [ADDRESS] , припинити право спільної часткової власності позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] на вказану земельну ділянку, житловий будинок та надвірні будівлі; а також стягнути з відповідача судові витрати по справі. Рух справи Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 15.04.2021 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачеві строк для усунення недоліків (а.с.16 18) 20.04.2021 року позивачем подано уточнену позовну заяву та квитанцію про сплату судового збору у відповідному розмірі. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 25.05.2021 року відкрито провадження за позовною заявою та призначено цивільну справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Призначено по справі підготовче судове засідання, витребувано докази за клопотанням учасників справи та надано сторонам час для направлення до суду заяв по суті спору. (а.с.47) 12.07.2021 року відповідач [PERSON] звернулася до суду з клопотанням про витребування доказів, а також із зустрічною позовною заявою до [PERSON] , в якій просила припинити право власності [PERSON] на частку будинку з надвірними будівлями, та частку земельної ділянки, кадастровий номер 6321782505:00:000:0144, загальною площею 0,1593 га, розташованих за адресою: [ADDRESS] , із стягненням з позивача [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації в розмірі 125081,65 гривень, які було внесено на депозитний рахунок ТУ ДСА. Визнати за позивачем [PERSON] право власності на частку будинку з надвірними будівлями, та частку земельної ділянки, кадастровий номер 6321782505:00:000:0144, загальною площею 0,1593 га, розташованих за адресою: [ADDRESS] (а.с.61 68) Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 15.07.2021 року зустрічну позовну заяву [PERSON] прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, встановлено сторонам строк для подання заяв по суті спору, вирішено клопотання учасників справи про витребування доказів (а.с.93) В подальшому, розгляд справи неодноразово відкладався, в тому числі за заявою сторін для мирного врегулювання спору. 24 лютого 2022 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, в зв`язку з чим Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року, в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб, в подальшому неодноразово продовжений. Розгляд справ, окрім невідкладних, згідно Рекомендацій Ради суддів України від 02.03.2022 року, визначався відповідно до особливостей роботи судів в умовах воєнного стану, виходячи з поточної ситуації у відповідному регіоні та необхідності забезпечення безпеки учасників та працівників суду. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 04.07.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.194 196) 27.12.2023 року відповідачем [PERSON] подано заяву про відмову від зустрічного позову (а.с.215) Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 04.03.2025 року прийнято відмову [PERSON] від зустрічного позову та закрито провадження у справі в частині зустрічних позовних вимог. Розгляд первісного позову по суті продовжено. В судове засідання учасники справи не з`явилися Представник позивача адвокат Н.Доценко подала заяву про відкладення судового розгляду у зв`язку з її перебуванням на лікарняному. Доказів поважності причин неявки в судове засідання до заяви не надано. Відповідач за первісним позовом [PERSON] в заяві про відмову від зустрічного позову просила розглянути справу без її участі. Вирішуючи питання щодо можливості судового розгляду по суті за відсутності учасників справи суд зазначає наступне: Відповідно до частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Недотримання строків розгляду цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07 липня 1989 року, виходить з того, що у випадках, коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій, направлений на невипрадане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було зневільовано ключовий принцип верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи. В цьому ж рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально, використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. У рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України» Суд наголосив, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя насамперед покладається на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 статті 6 даної Конвенції. Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, оскільки одним із критеріїв «розумності строку» є саме поведінка сторони. Сторони самостійно повинні вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Враховуючи тривалість судового розгляду цивільної справи, відсутність доказів поважності причин неявки сторін в судове засідання, суд вважає за можливе розглянути справу по суті за відсутності її учасників. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч.2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Позиції сторін. В обґрунтування позову (з подальшими уточненнями) зазначено, що позивач [PERSON] є власницею 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, розташованих за адресою: [ADDRESS] , що належить їй на підставі договору дарування від 08.02.2007 року. Вказане домоволодіння знаходиться на приватизованій земельній ділянці, кадастровий номер 6321782505:00:000:0144, загальною площею 0,1593 га, і позивач також є співвласницею вказаної ділянки. Власником іншої частини житлового будинку та земельної ділянки є відповідач [PERSON] . У зв`язку з дольовою власністю на домоволодіння та земельну ділянку позивач не має змоги без дозволу іншого співвласника вирішити питання про добудову, перебудову будинку чи вирішити інші питання по обслуговуванню майна. При цьому, вони з відповідачем не можуть досягнути згоди і в порядку користування спільною частковою власністю. Посилаючись на норми статей 321, 358, 364,367 ЦК України, позивач просить виділити їй в натурі (на місцевості): \~ \~ \~ \~ частку земельної ділянки, кадастровий номер 6321782505:00:000:0144, загальною площею 0,1593 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , \~ \~ \~ \~ частку житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , \~ \~ \~ \~припинити право спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] на вказану земельну ділянку та житловий будинок шляхом виділу в натурі частки за майна \~ \~ \~ \~стягнути з відповідача судові витрати по справі (а.с.1 4, 39 -42) Відповідач [PERSON] не погодилася з позовними вимогами [PERSON] та звернулася до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просила В обґрунтування своєї позиції зазначила, що спірні будинок з надвірними будівлями, та земельна ділянка, кадастровий номер 6321782505:00:000:0144, загальною площею 0,1593 га, розташовані за адресою: [ADDRESS] , належать їй та [PERSON] (позивачці за первісним позовом) на праві спільної часткової власності в рівних частинах по частці кожній. Вказане домоволодіння реально в натурі на місцевості розділити неможливо, а тому вона завжди пропонувала [PERSON] продати спільне майно та поділити кошти. Однак на таку пропозицію [PERSON] ніколи не погоджувалася. При цьому, позивачка за зустрічним позовом [PERSON] є власницею 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, розташованих за адресою: [ADDRESS] , що належить їй на підставі договору дарування від 26.11.2008 року. Вказане домоволодіння знаходиться на приватизованій земельній ділянці, кадастровий номер 6321782505:00:000:0144, загальною площею 0,1593 га, і позивач також є співвласницею вказаної ділянки. Власником іншої частини житлового будинку та земельної ділянки є відповідач за зустрічним позовом (позивач за первісним позовом) [PERSON] . При цьому, саме вона, [PERSON] зареєстрована у вказаному домоволодінні, за цією адресою, і іншого майна у власності не має. Вона обробляє земельну ділянку, сплачує комунальні платежі та до 2013 року земельний податок. Відповідач [PERSON] зареєстрована і проживає за іншою адресою, має у власності трикімнатну квартиру в місті Зміїв. Між нею та [PERSON] дійсно існує спір щодо користування спільним майном. Однак, згідно висновку спеціаліста ФОП [PERSON] , за технічними показниками вказаний об`єкт не може бути поділено. Так, загальна площа будинку становить 44,10 кв.м, а житлова площа 16,5 кв.м. Тобто, в разі поділу, рівна частина житлової площі будинку кожної зі сторін спору становить 8,25 кв.м, тоді як згідно статті 47 Житлового кодексу Української РСР, норма житлової площі на 1 особу становить 13,65 кв.м. Оскільки відповідач за зустрічним позовом [PERSON] має у власності інше житло, а спірно майно розділити в натурі неможливо за технічними характеристиками, позивач за зустрічним позовом [PERSON] просить суд припинити право власності [PERSON] на частку будинку з надвірними будівлями, та частку земельної ділянки, кадастровий номер 6321782505:00:000:0144, загальною площею 0,1593 га, розташованих за адресою: [ADDRESS] , із стягненням з позивача [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації в розмірі 125081,65 гривень, які було внесено на депозитний рахунок ТУ ДСА. Визнати за позивачем [PERSON] право власності на частку будинку з надвірними будівлями, та частку земельної ділянки, кадастровий номер 6321782505:00:000:0144, загальною площею 0,1593 га, розташованих за адресою: [ADDRESS] (а.с.61 68) У відзиві на зустрічну позовну заяву представник [PERSON] адвокат Н.Доценко не погодилася з зустрічними позовними вимогами, та вказала, що фактично [PERSON] проживає за іншою адресою, а спірне домоволодіння використовується сторонами як дачне домоволодіння. Земельну ділянку, на якій міститься будинок з надвірними будівлями, можливо поділити і використовувати для двох об`єктів нерухомості, а сума грошової компенсації, яку пропонує відповідач [PERSON] , не відповідає реальній вартості частки спільного майна, в зв`язку з чим позивач просить відмовити у задоволенні зустрічного позову. (а.с.98 100) У відповіді на відзив відповідач [PERSON] не погоджувалася з доводами представника позивача та вказувала, що через неприязні відносини між сторонами неможливо спільно вирішувати питання користування та утримання домоволодіння, в тому числі проведення ремонту, догляду, тощо, тому вона [PERSON] , змушена тимчасово проживати за іншою адресою. Виділ 1\\2 частки будинку в натурі, згідно з висновком спеціаліста, за технічними характеристиками не є можливим. При цьому, позивач з пропозицією щодо продажу майна до неї, як співвласника, який має переважне право викупу частки, не зверталася. Спірне домоволодіння, в якому вона зареєстрована, є її єдиною власністю, а відомості з Реєстру речових прав, надані представником позивача щодо наявності в неї частки іншого нерухомого майна в місті Горлівка Донецької області, не відповідають дійсності, оскільки знайдені за частковим співпадінням, і не містять її ідентифікаційного номеру. Вказала, що задоволення первісного позову завдасть істотної шкоди її інтересам як співвласника, в зв`язку з чим просила відмовити у задоволенні позову (а.с.110-113) Обставини, встановлені судом та письмові докази, додані сторонами в обгрунтування своєї позиції. Як вбачається з копії паспорту позивача, серії [NUMBER] , виданого Зміївським РВ УМВСУ в Харківській області 17.08.2004, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.6-7) Згідно відомостей Зміївської міської ради в порядку виконання вимог ч.6, ч.7 статті 187 ЦПК України, а також паспорту серії [NUMBER] , відповідач [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (спірне домоволодіння) (а.с.44) Позивачеві [PERSON] на праві приватної власності належить частина житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, розташованих за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Договором дарування від 08 лютого 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори Головіною Л.А. за реєстровим номером 2-289, та зареєстрованого КП «Зміївське БТІ» 12.02.2007 року, реєстровий номер 13813449 (а.с.12 14) Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 188881, позивач [PERSON] разом із відповідачем [PERSON] є співвласницями земельної ділянки, площею 0,1593 га, кадастровий номер 6321782505:00:000:0144, на підставі рішення ХХV сесії V скликання Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області від 27 липня 2009 року. Земельна ділянка розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. (а.с.31 32, 35 37) Загальна вартість земельної ділянки, кадастровий номер 6321782505:00:000:0144, загальною площею 0,1593 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , згідно Звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, складеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] , становить 374355,00 гривень (а.с.25 30) Позивачем [PERSON] в в 2020 -2021 році сплачено земельний податок з фізичних осіб в розмірі 37,20 гривень, що підтверджується квитанціями від 29.07.2021, 28.06.2020 АТКБ «Приватбанк», однак не зазначено за які земельні ділянки (а.с.103 104) Згідно Довідки КП «Зміївське бюро технічної інвентаризації, землевпорядкування, містобудування та архітектури» Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області від 27.07.2021 року, позивачці [PERSON] , на підставі Договору купівлі-продажу від 05.08.2000 року належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.96) Відповідачеві [PERSON] на праві приватної власності належить частина житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, розташованих за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Договором дарування від 26 листопада 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Лещенко Л.В. за реєстровим номером 3729, та зареєстрованого КП «Зміївське БТІ» 01.12.2008 року, реєстровий номер 13813449 (а.с.72-75) Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 18.07.2021 року, відповідачці [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , поданої представником позивача, за частковим співпадінням на праві власності належить частка квартири в [ADDRESS] (а.с.102) Крім того, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 12.08.2021 року, поданої відповідачем, [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , за частковим співпадінням на праві власності належить частка будинку [ADDRESS] (а.с.114-115) З технічного паспорту на садибний (житловий) будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , співвласницями якого по частці кожна є [PERSON] та [PERSON] , вбачається, що домоволодіння за вказаною адресою складається з будинку, загальною площею 44,10 кв.м, житловою площею 16,40 кв.м; сараю, вбиральні та огорожі (а.с.76 78) Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 185559, відповідач [PERSON] разом із позивачем [PERSON] є співвласницями земельної ділянки, площею 0,1593 га, кадастровий номер 6321782505:00:000:0144, на підставі рішення ХХV сесії V скликання Задонецької сільської ради Зміївського району Харківської області від 27 липня 2009 року. Земельна ділянка розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. (а.с.79-80) Згідно Висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, складеного ФОП [PERSON] , кваліфікаційний сертифікат АЕ № 004084, за технічними показниками об`єкт: житловий будинок садибного типу, 1945 року побудови, - не може бути поділено. Ринкова вартість будинку станом на 08.07.2021 року складає 11371,1 грн, ринкова вартість земельної ділянки складає 227421,18 грн (а.с.81 - 86) Відповідно до Акту обстеження домоволодіння від 19.07.2021 року, складеного депутатом Зміївської міської ради Стельмах І.Г., у домоволодінні, розташованому за адресою: [ADDRESS] , співвласниками якого є [PERSON] (1/2 частка) та [PERSON] (1/2 частка), за свідченнями сусідів фактично ніхто не проживає. Співвласник [PERSON] проживає у місті Зміїв, а співвласник [PERSON] фактично проживає в [ADDRESS] . Домоволодіння використовується співвласниками як дачний будинок (а.с.101, 132-135) Норми права, що підлягають застосуванню, та мотиви суду. Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд зазначає наступне: Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.ст.76-81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено зміст права власності, а саме, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За приписами статті 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч.1 ст.356 ЦК України) Згідно положень статті 358 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Відповідно до статті 183 Цивільного кодексу України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Згідно статті 364 Цивільного кодексу України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до статті 365 Цивільного кодексу України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) виснувала, що відсутність мовної конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку. Тобто, припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності. Крім того, Верховний Суд України у постанові від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 вказав, що у справі за позовом одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачеві частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники-відповідачі; чи сплачують інші співвласники, які володіють та користуються майном, матеріальну компенсацію позивачеві за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію у рахунок визнання за ними права власності на спільне майно, та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Таке тлумачення відповідає сталій судовій практиці щодо застосування положень статті 365 ЦК України про примусове припинення частки у спільному майні, що викладено у постановах Верховного Суду від 31 січня 2019 року в справі № 219/1551/17, від 27 квітня 2021 року в справі № 524/2579/18, від 29 січня 2021 року в справі № 629/511/17, від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16751/18. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 вересня 2024 року у справі № 671/1543/21 (провадження № 61-18278сво23) дійшов висновку, що право відповідача на частку у спільному майні підлягає припиненню за умови доведення наявності підстав, передбачених частинами першою та другою статті 365 ЦК України, для припинення права на таку частку. Таким чином, у цій справі, яка розглядається, для припинення права на частку у спільному майні на підставі вимоги позивача [PERSON] необхідно встановити наявність хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, тобто чи є відповідна частка незначною і не може бути виділена в натурі, або річ неподільною, або спільне володіння і користування майном є неможливим, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача [PERSON] , та попереднього внесення позивачами вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. В судовому засіданні належними й допустимими доказами підтверджено право спільної часткової власності позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] на спірне домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , по частці за кожною із сторін, а отже їх частки у праві спільної власності є рівними та не можуть вважатися незначними. Кожною зі сторін визнається й не спростовується, що спільне володіння й користування майном є неможливим, а спір щодо майна в позасудовому порядку та під час судового розгляду не врегульовано. Разом з тим, відповідач [PERSON] заперечувала проти позовних вимог позбавлення її права власності на частку спірного майна, оскільки воно є єдиним належним їй нерухомим майном, де зареєстроване її місце проживання, та вказала, що таке припинення завдасть істотної шкоди її інтересам. Водночас, позивачем [PERSON] не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірне майно є неподільною річчю в розумінні статті 183 Цивільного кодексу України, доказів про дійсну ринкову вартість частки відповідача. Клопотання про проведення судової будівельно-технічної та оціночної експертиз на підтвердження вказаних обставин позивачем не заявлялися, висновки фахівців не подавалися. З висновком ФОП [PERSON] , поданого відповідачем, щодо неподільності будинку та визначеною вартістю спірного майна, представник позивача не погодилася. Грошова компенсація, що підлягала б сплаті відповідачеві як вартість частки спільного майна в разі припинення права власності, на депозитний рахунок суду не внесена. Більше того, в первісній та уточненій позовних заявах навіть не заявлялося про стягнення з позивача на користь відповідача грошової вартості 1/2 частки спірного майна в разі припинення судом права власності відповідача, що суперечить положенням частини 2 статті 365 Цивільного кодексу України. Як зазначалося вище, згідно принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Диспозитивність є одим з базових принципів судочинства,

Outcome: dismissed