Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-11 00:00:00

30.11.2015 р. до Корабельного районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява Управління комунального майна Миколаївської міської ради (Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради) до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості по орендній платі та повернення орендованого майна, в якій позивач просив суд стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість з орендної плати в розмірі 1847,78 грн. (основний борг 1545,03 грн та пеня 302,75 грн.) та неустойку за користування річчю за час прострочення 24554,29 грн. Зобов`язати відповідача повернути орендоване майно, що належить до комунальної власності, загальною площею 235,58 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , вартістю 286696,00 грн. Згідно акту приймання-передачі Управлінню. Стягнути з [PERSON] витрати по сплаті судового збору. 08.12.2015 р. ухвалою судді Лазаревої Г.М. відкрито провадження у даній цивільній справі та призначено судове засідання. 31.05.2023 р. на підставі розпорядження керівника апарату суду щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи та рішення Вищої ради правосуддя Про звільнення [PERSON] з посади судді Корабельного районного суду міста Миколаєва у зв`язку з поданням заяви про відставку, був здійснений повторний автоматизований розподіл даної судової справи та на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу за позовом Управління комунального майна Миколаївської міської ради (Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради) до [PERSON] про стягнення заборгованості по орендній платі та повернення орендованого майна було передано в провадження судді Чернявської Я.А. Ухвалою судді Чернявської Я.А. від 31.05.2023\~р.\~дана цивільна\~справа була\~прийняти до\~свого провадження\~та призначено\~по справі\~судове засідання.\~ 16.02.2024 р. позивачем подано до суду уточнену редакцію позовної заяви про стягнення з відповідача орендної плати, неустойки та повернення нежитлових приміщень, в якій позивач остаточно просив стягнути з відповідача на користь Управління комунального майна Миколаївської міської ради кошти у сумі 179 611,05 грн., з яких заборгованість з орендної плати - 216,63 грн., неустойка - 179 394,42 грн. Зобов`язати [PERSON] звільнити та повернути орендоване майно, яке належить до комунальної власності, загальною площею 235,58 кв м., розташоване за адресою: [ADDRESS] ) шляхом передачі зазначеного приміщення Управлінню комунального майна Миколаївської міської ради за актом приймання-передавання. Стягнути з [PERSON] на користь Управління комунального майна Миколаївської міської ради сплачений судовий збір та повернути Управлінню комунального майна Миколаївської міської ради надміру сплачені кошти судового збору в сумі 111,00 грн. на рахунок платника UА728201720344230004000052586 (Надавач платіжних послуг платника - Держказначейська служба України, м.Київ). В обґрунтування позовної заяви позивача зазначив, що 02.01.2003 року між Фондом комунального майна Миколаївської міської ради, правонаступником якого є Управління комунального майна Миколаївської міської ради, та відповідачем було укладено договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до комунальної власності, а саме: нежитлового приміщення підвалу загальною площею 211,88 кв. м. по [ADDRESS] . На підставі угоди про зміни від 01.05.2003 року площа орендованого підвалу була збільшена на 23.7 кв. м, та склала 235,58 кв.м. Відповідно до п. 10.1. вищезазначеного договору, договір було укладено строком на 1 рік до 02.01.2004 року, в подальшому на підставі ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та п. 10.6. договору, вказаний договір було пролонговано до 02.01.2015 року. З листів управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради від 18.11.2014 року, 12.12.2014 року, 05.01.2015 року стало відомо, що управління не бажає продовжувати вищезазначений договір оренди та пропонує звільнити орендоване майно. Вказав, що факт закінчення строку дії договору, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін цього договору і не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання нею свого обов`язку. Станом на 02.01.2015 заборгованість по орендній платі за договором №5260 склала 216.63 грн. за період з 01.12.2013 по 01.01.2015. Позивач також зазначив, що листами управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради від 16.10.2014, 18.11.2014, 12.12.2014, 05.01.2015, 10.02.2015, 10.08.2015 відповідача повідомлено про необхідність погасити заборгованість, припинення дії договору та повернення орендованого майна. Проте, до теперішнього часу заборгованість за договором № 5260 не погашена та комунальне майно не повернуто. Посилаючись на положення ч. 2 ст. 785 ЦК України зазначив, що якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення. З урахуванням приписів законодавства та актуальної судової практики, позивачем нараховано орендарю неустойку у розмірі 179 394,42 грн. за період з 03.01.2015 по 05.02.2024, про що надано відповідний розрахунок. Також звернув увагу суду, що відповідач, порушуючи права позивача та невиконання обов`язку щодо повернення речі, фактично надавав спірне приміщення у суборенду іншим особам, не маючи на це згоди позивача, як власника названих приміщень. З метою відновлення прав територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради від імені якої діє управління комунального майна Миколаївської міської ради звернувся в суд з даним позовом та просив стягнути з [PERSON] відповідний борг і зобов`язати повернути комунальне майно. Ухвалою суду від 10.04.2024 р. у даній справі закрите підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав викладені в уточненій редакції позовної заяви позовні вимоги та просив задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні позовне визнав та просив відмовити у його задоволенні. Вислухавши доводи сторін, дослідивши надані сторонами докази та матеріали цивільної справи, проаналізувавши положення законодавства у спірних правовідносинах, суд доходить переконання, що позов підлягає задоволенню через таке. Судовим розглядом було встановлено, що територіальна громада м. Миколаєва є власником нежитлових приміщень підвалу за адресою: [ADDRESS] .02 січня 2003 року між Фондом комунальної власності міської ради (орендодавець; у подальшому Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради) та субєктом підприємницької діяльності\~фізичною особою [PERSON] (орендар; 17.07.2014 року [PERSON] за власним рішенням припинено підприємницьку діяльність) було укладено Договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до комунальної власності № 5260. Відповідно до умов вказаного Договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлове приміщення міської комунальної власності на підставі розпорядження 83-р від 20.11.2002 року, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , площею 211,88 кв.м (підвал) для використання під зал ігрових автоматів, центр дозвілля. Вартість приміщення складає 63400 грн. Відповідно до пункту 10.1 Договору оренди його укладено строком на 1 рік, тобто з 02.01.2003 року до 02.04.2004 року включно. Але згідно з п. 10.6 Договору оренди у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього Договору протягом одного місяця до закінчення строку чинності Договору та протягом одного місяця після закінчення строку його чинності, Договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього Договору. Судом встановлено, що в подальшому, на підставі ч. 2 ст. 17 Закону України Про оренду державного та комунального майна та п. 10.6 Договору договір було пролонговано до 02.01.2015 року. 01\~травня 2003\~року у\~Договір оренди\~нерухомого майна\~на підставі\~Угоди про\~зміни було\~внесено зміни,\~відповідно до\~яких орендодавець\~передає,\~а орендар\~приймає в\~строкове платне\~користування нежитлове\~приміщення міської\~комунальної власності\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~площею 23,7\~кв.м\~для використання\~під офіс\~та приймальню\~депутата.\~Таким чином,\~загальна площа\~орендованих позивачем\~приміщень склала\~235,58\~кв.м.\~На виконання\~Договору оренди\~02\~січня 2003\~року сторонами\~було складено\~Акт прийому-передачі\~нежитлового приміщення,\~відповідно до\~умов якого\~відповідач передав,\~а позивач\~прийняв вищезазначене\~нежитлове приміщення.\~ Згідно з п. 5.2 Договору №5260 орендар зобов`язаний своєчасно та у повному обсязі сплачувати орендну плату. Відповідно до ч 1 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендна плата встановлюється у грошовій формі і вноситься у строки, визначені договором. Листами Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради від 16.10.2014, 18.11.2014, 12.12.2014, 05.01.2015 на ім`я відповідача були надіслані листи про припинення договору оренди комунального майна, необхідності сплатити борг по орендній платі та необхідності звільнення орендованого майна і передання його у належному стані по акту приймання-передачі орендодавцю в термін до 25.01.2015 р. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №910/9072/17, викладено правову позицію, відповідно до якої за приписами ст. ст. 509, 598, 599, 631 ЦК України закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки, згідно зі ст. 599 ЦК України, ч. 1 ст. 202 ГК України такою підставою є виконання, проведене належним чином. Отже, факт закінчення строку дії договору, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін цього договору і не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання нею свого обов`язку. Станом на 02.01.2015 заборгованість по орендній платі за договором № 5260 за період з 01.12.2013 по 01.01.2015 склала 216,63 грн. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України суб`єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом Пунктами 9.4. - 9.5. Договору № 5260 визначено, що за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим Договором Сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України. Спори, які виникають за цим Договором або в зв`язку з ним, не вирішені шляхом переговорів, вирішуються в судовому порядку. Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст, 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за найм речі протягом трьох місяців підряд. Також нормами ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10 квітня 1992 року N 2269-ХІІУ (чинного на період дії спірних правовідносин) встановлено, що у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди. Якщо орендар допустив погіршення стану орендованого майна або його загибель, він повинен відшкодувати орендодавцеві збитки, якщо не доведе, що погіршення або загибель майна сталися не з його вини. В розділі 2 Договору визначено умови передачі та повернення орендованого майна, зокрема відповідно до п.п. 2.2. - 2.3. договору № 5260 передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в Орендаря права власності на це Майно. Власником майна залишається міська громада, а Орендар користується ним протягом строку оренди. Пунктом 2.4. договору № 5260 врегульовано, що у разі розірвання договору, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства Орендаря, останній повинен повернути Орендодавцеві орендоване приміщення в п`ятнадцятиденний термін з дня отримання заяви Орендодавця за актом приймання-передавання приміщення. Відповідно до пунктів 2.6. - 2.9. договору №5260 у разі припинення цього Договору майно повертається Орендарем. Майно вважається поверненим Орендодавцю (Балансоутримувачу) з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі. Обов`язок по складанню акта приймання-передачі покладається на Сторону, яка передає майно іншій Стороні Договору. За змістом пункту 3 частини першої статті 3 (свобода договору як засада цивільного законодавства), пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 509, частини першої статті 627\~ЦК України укладення договору із погодженням сторонами його умов, що визначені на розсуд сторін з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, та становлять зміст договору, зобов`язує сторони виконувати зобов`язання за цим договором належним чином відповідно до його умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526, частина перша статті 628, стаття\~629 ЦК України). Правовідносини оренди (найму) врегульовані положеннями глави 58 "Найм (оренда)" розділу III "Окремі види зобов`язань" книги п`ятої Зобов`язальне право ЦК України та статей 283- 291 ГК України. Згідно із частиною першою статті 759\~ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Частинами першою та шостою\~статті 283\~ГК України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення\~Цивільного кодексу України\~з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. У частині першій\~статті 284 ГК України\~законодавець як істотні умови договору оренди, визначив, зокрема, строк, на який укладається договір оренди; орендну плату з урахуванням її індексації; умови повернення орендованого майна або викупу. За частиною першою\~статті 773 ЦК України\~на наймача покладений обов`язок користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору. Частиною першою\~статті 763 ЦК України\~встановлене загальне правило, за яким договір найму укладається на строк, встановлений договором. Аналогічні за змістом положення містить частина четверта\~статті 284 ГК України, відповідно до якої строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Закінчення строку, на який було укладено договір оренди, є однією з підстав його припинення (частина четверта\~статті 291 ГК України). Виняток з наведеного правила передбачено частиною першою\~статті 764 ЦК України, відповідно до якої в разі якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму\~ЦК України. Частиною першою\~статті 785 ЦК України\~передбачено, що в разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. За змістом наведених норм із закінченням строку договору найму (оренди) (далі - Договір), на який його було укладено, за наявності заперечень наймодавця щодо подальшого користування наймачем майном, Договір є припиненим, що означає припинення дії (чинності) для сторін всіх його умов, а їх невиконання (невиконання окремих його умов) протягом дії Договору є невиконанням зобов`язання за цим Договором, що має відповідні наслідки (настання відповідальності за невиконання чи неналежне виконання обов`язків під час дії договору тощо), однак не зумовлює продовження дії (чинність) Договору в цілому або тих його умов, що не були виконані (неналежно виконані) стороною (сторонами). Частиною першою\~статті 762 ЦК України\~передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договір є підставою виникнення права наймача (орендаря) користуватися орендованим майном упродовж строку дії Договору зі сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами Договору; а припинення Договору є підставою виникнення обов`язку наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в Договорі. Користування майном за Договором є правомірним, якщо воно відповідає умовам укладеного Договору та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмета найму та суб`єктів договірних правовідносин. Відносини найму (оренди) у разі неправомірного користування майном можуть регулюватися умовами Договору, що визначають наслідки неправомірного користування майном, та нормами законодавства, які застосовуються до осіб, які порушили зобов`язання у сфері орендних відносин. Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей\~759,\~762,\~763 ЦК України Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за Договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок - негайно повернути наймодавцеві річ. Після спливу строку дії Договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою\~статті 785 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві. З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що користування відповідачем спірним майном, а саме нежитловими приміщеннями загальною площею 235,58 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , після припинення Договору оренди є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном. За змістом статей 610, 611, 612 ЦК України невиконання зобов`язання у погоджений сторонами в договорі строк є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, установлених договором або законом. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника встановлених законом негативних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку, що узгоджується з нормами статті 610 ЦК України. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Законодавець у частині першій\~статті 614 ЦК України\~визначив, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. У питанні відповідальності сторін за невиконання зобов`язань за Договором норми статті 29 Закону про оренду відсилають до інших законодавчих актів України та умов договору. Невиконання наймачем передбаченого частиною першою статті 785 ЦК України\~обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов Договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до частини другої\~статті 785 ЦК України\~такої форми майнової відповідальності як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Отже, відповідно до статті 614 ЦК України, для застосування наслідків, передбачених частиною другою\~статті 785 цього Кодексу, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання. Тобто судам потрібно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав. За приписами\~статті 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина перша статті 548 ЦК України). Тобто неустойка згідно із частиною другої\~статті 785 ЦК України\~розглядається як законна неустойка і застосовується незалежно від погодження сторонами цієї форми відповідальності в договорі найму (оренди). Водночас неустойка за частиною другою\~статті 785 ЦК України\~має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії Договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном. Неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою\~статті 785 ЦК України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення Договору - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення Договору, коли користування майном стає неправомірним. Для притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до зазначеної відповідальності необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог\~статті 614 ЦК України. Отже, яким би способом в Договорі не регламентувалися правовідносини між сторонами у разі невиконання (несвоєчасного виконання) наймачем (орендарем) обов`язку щодо повернення речі з найму (оренди) з її подальшим користуванням після припинення Договору, що відбулося у спірних правовідносинах, проте ці правовідносини не можуть врегульовуватись іншим чином, ніж визначено частиною другою\~статті 785 ЦК України (зокрема, з установленням для наймача (орендаря) будь-якого іншого (додаткового) зобов`язання, окрім того, що передбачений частиною другою\~статті 785 ЦК України). Перевіривши правильність наданого позивачем розрахунку неустойки за користування об`єктом нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , за час прострочення, приймаючи до уваги те, що правильність розрахунків відповідачем не спростована, суд доходить переконання, що наданий розрахунок є обґрунтованим та вірним, сума неустойки в розмірі 179 394,42 грн., нарахована за період з 03.01.2015 р. по 05.02.2024 р. задоволенню. Як вже було вказано судом, відповідно до ст. 785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Враховуючи те, що Договір оренди № 5260 нежитлового приміщення від 02.01.2003 р. припинений, вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача повернути орендоване майно, а саме нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , відповідачем не виконані, тому суд доходить висновку про необхідність задоволення позовних вимог щодо повернення орендованого майна шляхом передачі такого приміщення позивачу за актом приймання-передавання. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони, що був наведений зокрема у запереченнях проти позову чи апеляції. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання зокрема про розподіл між сторонами судових витрат. Згідно з ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Під час звернення з позовом до суду позивачем був сплачений судовий збір за двома вимогами майнового характеру: щодо повернення майна (1,5% * 286 696,00 грн. = 4 300,44 грн.) та щодо стягнення заборгованості (1,5% * 179 611,05 грн. = 3 028,00 грн.). З матеріалів справи вбачається, що загальна сума сплаченого позивачем судового збору становить 7 439,44 грн, що підтверджується наданими суду: платіжним дорученням № 368 від 07.10.2015 р., платіжним дорученням № 367 від 07.10.2015 р. та платіжним дорученням № 184 від 18.07.2019 р. (а.с. 1, 2, 91). З вказаного вбачається, що надміру сплачена сума судового збору складає 111,00 грн. та відповідно до п.1 ч. 1, ч. 2 ст. 7 Закону України Про судовий збір, повертається позивачу на підставі заявленого ним в уточненій редакції позовної заяви клопотання. Сплачені позивачем кошти судового збору в сумі 7 328,44 грн., на підставі п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, належить стягнути з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved