Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-16 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить збільшити розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] ( [INFO] ) з 1/4 частки заробітку (доходу) до 1/3 частки з усіх доходів відповідача, однак не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітнього сина [PERSON] ( [INFO] ). В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона з відповідачем та [PERSON] не перебували в зареєстрованому шлюбі, проте мають спільного неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Первомайського міського управління юстиції у Луганській області, про що зроблено відповідний актовий запис № 164, видане 15 березня 2012 року. Ще до народження дитини відносини у них не склались, у зв`язку із чим під час її вагітності вони припинили проживати разом і відповідач повністю зник з її життя. Після народження дитини відповідач ніколи не піклувався про сина, він не проявляв заінтересованості ним, жодного разу не цікавився його успіхами, станом здоров?я, навчанням, не забезпечував необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, взагалі жодного разу не спілкувався з дитиною, не надавав дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяв засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляв інтересу до внутрішнього світу, не створював умов для отримання освіти, він взагалі не фігурував у житті сина як його батько. Відповідач, покладених законом на батьків обов?язків, не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Всі питання щодо виховання вирішуються нею самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина завжди знаходилась на її повному утриманні. Згідно із розрахунком заборгованості по сплаті аліментів відповідачем понад 10 років не сплачує аліменти, а сума заборгованості станом на 1 вересня 2024 року складає 174 528, 94грн. Вона з дитиною, як внутрішньо переміщені особи, переїхали у м.Шепетівка, Шепетівського району, Хмельницької області, де син навчався у Шепетівському навчально-виховному комплексі «Загальноосвітня школа 1-3 ступенів-гімназія» Хмельницької області. Згодом, влітку 2024 року, переїхала разом з сином у м.Львів, дитина навчається на сімейній формі навчання у Шепетівському навчально-виховному комплексі «Загальноосвітня школа 1-3 ступенів-гімназія» Хмельницької області та перебуває у процесі переведення до школи м.Львова на стаціонарну форму навчання. Навачнням та вихованням дитини займається вона, дитина відповідача не знає, а батьком називає вітчима, який дбає про нього з дворічного віку, займається його вихованням і забезпеченням базових потреб дитини. У зв`язку із тривалим ухиленням відповідача від виконання батьківських обов`язків просить позбавити його батьківських прав щодо неповнолітнього сина. В обгрунтування необхідності збільшення розміру аліментів покликається на те, що витрати на забезпечення 12 річної дитини значно перевищують розмір аліментів, який був визначений для сплати відповідачу, оскільки витрат на інших осіб відповідач не несе то має можливість сплачувати аліменти у більшому розмірі. Представник відповідача подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що у відповідача та позивачки [INFO] наробився спільний син [PERSON] . Зазначила, що відповідач на той час перебував у фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою, які продовжуються і станом на зараз, де вже мав дитину з інвалідністю. Дізнавшись про народження другої дитини відповідач не відмовився від неї, він постійно підтримував позивачку, після народження дитини відразу офіційно визнав своє батьківство, що підтверджується свідоцтвом про народження, яке позивачка долучила до позову, у якому батьком записаний відповідач. Відповідач протягом двох років постійно відвідував сина, спілкувався з ним, але в 2014 році м.Первомайськ, Луганської області було окуповано і позивачка разом з дитиною виїхала до іншої більш безпечної області, і з того часу відносини сторін фактично припинились. Відповідач постійно перераховував кошти на утримання дитини, що підтверджується відповідними квитанціями. Заборгованість зі сплати аліментів у відповідача з?явилась після того, як позивачка в 2024 році неодноразово йому телефонувала і вимагала відмовитись від сина та написати нотаріальну заяву, оскільки її чоловік хоче всиновити хлопчика. Як вбачається з інформації, що міститься в реєстрі виконавчих проваджень, виконавчий документ був виданий в 2014 році, але на виконання позивачка його подала у липні 2024 року, при цьому не повідомивши виконавчу службу, що протягом тривалого часу отримувала аліменти щомісяця. Це свідчить про те, що позивачка штучно створила ситуацію з заборгованістю з метою отримання недостовірні докази непорядної поведінки відповідача. Відповідач неодноразово приїзжав до м.Шепетівка, де мешкала позивачка, але жодного разу сина не бачив, позивачка повідомила, що у неї інша родина і вона не бажає щоб дитина з ним спілкувалась. Зараз в родині є ще дитина і у відповідача є підстави вважати, що саме зараз постало питання про позбавлення його батьківських прав та усиновлення його сина з метою уникнення мобілізації чоловіком позивачки. Якщо виходити зі змісту позовної заяви, то протягом 10-ти років хлопчика виховував інший чоловік, який замінив йому батька, питання, щодо усиновлення та позбавлення батьківських прав виникло тільки після початку війни, а до цього не поставало. Відсутність спілкування відповідача з сином не є наслідком його винної поведінки, а є наслідком небажання позивачки підтримувати відносини відповідача з сином. Позивачка не надала доказів погіршення свого матеріального стану/чи поліпшення матеріального стану відповідача, відтак, підстави для збільшення розміру аліментів відсутні. Відповідач станом на цей час має єдиний дохід у вигляді пенсії по інвалідності, також має на утриманні дитину інваліда дитинства, що підтверджується відповідними документами. Враховуючи наведене просить відмовити в задоволенні позову. Представник позивача подав відповідь на відзив, в яких зазначає, що формування думки дитини про свого рідного батька відбувалось виключно на основі повної відсутності відповідача у житті сина. У батьківські обов?язки позивачки не входить штучне формування позитивної думки про рідного батька, який жодним чином не комунікував зі сином. Дитина досягла достатнього віку, щоб усвідомлювати своє справжнє ставлення до біологічного батька і висловлювати про своє бажання чи небажання з ним спілкуватись. Така думка дитини підтверджується висновком психолога вищої кваліфікаційної категорії ветеранського хабу «[INFO]» [PERSON] від 28 вересня 2024 року, а саме на питання - про різне прізвище з батьком і матір`ю хлопчик сказав, що у нього прізвище його біологічного батька, якого він ніколи не бачив і не спілкувався, не отримував від нього кошти, подарунки, не знає про його місцезнаходження. На питання від психолога чи хотів би познайомитись, відповів що ні, бо йому не цікава стороння для нього людина, яку він не знає. Дитина за власним бажанням не хоче контактувати з людиною, яка за словами матері є його біологічним батьком. Вважає, що якщо протягом свого життя з 2012 року дитина не знає на вигляд свого батька, не чув його голосу, не був у нього на руках, він не зможе сприйняти такого як рідну людину і спонукання дитини до сприйняття відповідача як батька, змушування до спілкування з ним може завдати дитині психологічну травму, озлобить проти рідних людей, яким хлопчик довіряє (вітчима, якого сприймає як батька, проти самої матері тощо). Щодо перерахування відповідачем коштів на утримання дитини то таке не підтверджується належними та допустимими доказами. Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство в судах провадиться державною (тобто українською) мовою. Копії квитанцій, долучені у додатках до відзиву виконані іноземною мовою та всупереч вимогам закону, не перекладені державною мовою, відтак не можуть слугувати доказами у справі. Також у призначенні платежу відсутні будь-які вказівки про те, що перераховані кошти були надіслані як аліменти на утримання дитини. Навіть якщо припустити, що вказані кошти переказувались як аліменти, проти чого позивачка заперечує, то незрозуміло тоді чому останній такий грошовий переказ був здійснений 30 серпня 2018 року, тобто 6 років тому, адже обов?язок утримувати дитину припиняється не раніше, ніж дитина досягне повноліття. Тому вказані копії квитанції не є належними та допустимими доказами, не доводять участі відповідача в утриманні дитини навіть з 2014 до 2018 року, а тим більше не спростовують його ухилення від виконання батьківських обов?язків протягом 12 років. Просить задоволити позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, надали пояснення аналогічні змісту позовної заяви, додатково пояснивши, що позивачка ніколи не перешкоджала відповідачу у спілкуванні із сином, однак, він ніколи не виявляв такого бажання. Лише одного разу у 2018 році він без попередження приїхав у м.Шепетівку, проте, не знаючи про його наміри вона із сином поїхала в гості до сестри у м.Львів, про що повідомила йому по телефону. Обурившись на це відповідач звернувся до огану опіки та піклування про встановлення днів і годин побачень із сином, однак у цьому йому було відмовлено. В подальшому відповідач жодного разу не намагався встановити із сином контакт, не телефонував, не цікавився ним, не утримував його. Щодо квитанцій про сплату коштів, які долучив відповідач то такі були поверненням боргу відповідача перед її батьком, а не аліментами на утримання дитини. Покликання на бажання її теперішнього чоловіка усиновити сина з метою уникнення мобілізації є безпідставним, оскільки її чоловік добровільно проходить військову службу, і крім того, усиновлення жодним чином не створює підстав для звільнення від такої. Просять позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву, додатково пояснила, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, натомість відповідач як виявляв бажання брати участь у вихованні дитини, так і має такий намір надалі. Жодних боргових зобов`язань перед батьком позивачки у нього не було, а перераховані кошти призначались на утримання дитини. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, як орган опіки і піклування в судовому засіданні підтримав висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, зазначив, що під час розгляду на комісії цього питання було заслухано дитину [PERSON] , який зазначив, що незнає відповідача, заслухано в телефоному режимі відповідача, якому було запропоновано поспілкуватись із сином, однак він цією можливістю не скористався, комісією не було встановлено обставин, які б свідчили про належне виконання відповідачем батьківських обов`язків, натомість встановлено, що відповідач самоусунувся від їх виконання. Просить позов задоволити. Неповнолітній [PERSON] під час розгляду справи зазначив, що відповідача він ніколи не бачив і ніколи з ним не спілкувався. Зі слів матері знає, що він його біологічний батько, про це мама розповіла коли він поцікавився чому у них з сестрою різні прізвища. Своїм батьком вважає вітчима, який виховує його змалечку, з яким у них дуже хороші відносини, називає його татом. Із відповідачем спілкуватись не хоче тому, що це незнайома йому людина, якої він ніколи не бачив. Заслухавши пояснення позивача та її представника позивача, представника відповідача, представник третьої особи, думку малолітнього [PERSON] , показання свідка [PERSON] , з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Згідно із ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Положеннями статті 7 Сімейного кодексу України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Частина 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Положеннями ст.150 Сімейного кодексу України встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Зокрема, батьки зобов`язані турбуватися про здоров`я дитини, її фізичний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити одержання дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України. Зокрема, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до роз`яснень, що містить п.16 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовку її до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Первомайського міського управління юстиції у Луганській області, про що зроблено відповідний актовий запис №164. Сторони у шлюбі не перебували, з часу народження дитини проживали окремо. Як визнано відповідачем до дворічного віку дитини він відвідував сина, однак, з 2014 року будь-які відносини були припинені, у зв`язку із виїздом позивачки і дитини через окупацію м.Первомайська. Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 22 липня 2024 року №1333-7002076594 та №1333-7002076595, яка видана Управлінням адміністрування послуг Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, фактичне місце проживання малолітнього [PERSON] є спільним з позивачкою за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з довідки, виданої Ліцеєм №2 Шепетівської міської ради №01-47/242 від 10.10.2024 року, [PERSON] , [INFO] навчається в 7-А класі Ліцею №2 Шепетівської міської ради і з 10.10.2024 переведений на сімейну форму навчання. Із довідки, виданої Шепетівським навчально-виховним комплексом «Загальноосвітня школа 1-3 ступенів - гімназія» Хмельницької області №01-47 від 28.08.2024 року, вбачається, що [PERSON] є учнем 7-А класу вказаного навчального закладу, його батько [PERSON] контакту зі школою не підтримує, успішністю дитини не цікавиться, з вчителями не спілкується, батьківські збори не відвідує. Дитину приводить та забирає мати, вихованням дитини також займається вітчим [PERSON] . З довідки Городищенського закладу дошкільної освіти «Сонечко» №122 від 19.08.2024 року, вбачається, що за час перебування [PERSON] у вчказаному дошкільному закладі відповідач не брав участі у вихованні дитини, не був присутній на батьківських зборах, не забирав сина додому з дошкільного закладу. З довідки ПО «Центр позашкільної освіти «Flash Vinnytsia» №10/09 від 10.09.2024 року, вбачається, що [PERSON] навчався у вказаному закладі впродовж 2022-2023 рр. на платній основі, за навчання сплачувала лише позивачка. Із висновку психологічного обстеження дитини від 28.09.2024 вбачається, що практичним психологом [PERSON] проаналізовано діагностичну бесіду та психоемоційний стан дитини [PERSON] , за результатом чого констатовано, що дитина має стабільний психоемоційний стан без ознак депресії, розвинутий самоконтроль, здатний оцінювати відношення до себе з боку дорослих, уміє аналізувати емоційний зміст ситуації спілкування. Дитина проживає із матір`ю та вітчимом, якого вважає батьком із дворічного віку, задоволений тим як батьки проявляють турботу. Біологічного батька не знає, ніколи не бачив та не спілкувався, бажання познайомитись із ним та спілкуватись немає, оскільки це стороння для нього людина. Висновком органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації визнано за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , оскільки він самоусунувся від виконання батьківських обов`язків щодо доньки, не дбає про духовний та фізичний розвиток дитини, не переживає за його здоров`я та майбутнє, матеріально не забезпечує. Допитана в судовому засідання свідок [PERSON] суду ствердила, що є рідною сестрою позивачки та хрещеною матір`ю [PERSON] , дуже близька із ними. Ще до народження дитини позивачка та відповідач перестали проживати разом, бачила відповідача лише двічі: на хрестинах дитини та на святкуванні одного року. Після цього відповідач в житті дитини відсутній. Лише одного разу у 2018 року коли сестра проживала в м.Шепетівка і приїхала до неї в гості у м.Львів, відповідач подзвонив позивачці з претензією, що він приїхав до сина в Шепетівку, а їх немає. Сестра пояснила, що не знала про його приїзд тому поїхала у гості у м.Львів, з цього приводу у них був конфлікт. Більше відповідач дитиною не цікавився, не брав жодної участі у його вихованні, не спілкувався з ним, не відвідував його. Дитина вважає батьком чоловіка позивачки. Відповідно до ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402 зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] щонайменше з 2014 року, тобто, понад 10 років, не виконує своїх батьківських обов`язків щодо своєї дитини [PERSON] , оскільки суду не надано жодного доказу, який би підтверджував, що протягом цього часу відповідач спілкувався із дитиною, відвідував його, турбувався про здоров`я дитини, його фізичний та моральний розвиток, цікавився його навчанням, готував його до самостійного життя чи іншим чином був присутній у житті дитини або встановив із ним довірливий емоційний зв`язок. Як ствердив суду сам малолітній [PERSON] відповідача він не знає взагалі, ніколи не бачив та не чув наміру бачитись із ним та спілкуватись він не має, тому що це стороння для нього людина, а своїм батьком вважає вітчима, з яким у нього хороші довірливі стосунки. Вказані пояснення надані дитиною вільно, усвідомлено, у присутності психолога, жодних обставин, які б свідчили про формування такої думки дитини під впливом судом не встановлені. Крім того, стороною відповідача не заперечується той факт, що з 2014 року він з дитиною дійсно не бачився та не спілкувався. Відповідачем не надано суду жодних доказів, які б підтверджували наявність перешкод його участі у вихованні дитини. Його звернення до органу опіки і піклування щодо встановлення побачень із дитиною мало місце лише раз у 2018 році, однак, таке у задоволенні його заяви було відмовлено. Маючи можливість оскаржити таке рішення чи звернутись до суду із відповідним позовом, відповідач зазначених дій не вчинив, таким чином погодився із такою відмовою. Будь-які фактичні дані, які б свідчили, що відповідач з 2018 (понад шість років) не мав можливості хоча б кілька разів на рік навідати сина, встановити із ним родинний зв`язок контакт, привітати із днем народження, відвідати у дошкількому закладі чи школі, відповідачем не надано і судом не встанволено. Доказів створення відповідачу перешкод у вчиненні таких дій також суду не надано. За таких обставин, суд приходить до переконливого висновку, що відповідач, маючи можливість брати участь у вихованні дитини, свідомо тривалий час ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, а тому з врахуванням думки дитини, висновку органу опіки та піклування, з огляду на якнайкраще забезпечення інтересів дитини вважає, що сукупність зазначених обставин дає підстави для позбавлення відповідача батьківських прав, що разом із тим, не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. У своїй постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 Верховний Суд висловив правову позицію, що лише факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав не свідчить про інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку на краще, а позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу права спілкуватися з дитиною, бачитися з нею, звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Також суд зазначив на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Враховуючи зазначену правову позицію, суд також звертає увагу на те, що протягом розгляду даної справи у суді, під час розгляду питання на засіданні комісії у справах дітей, відповідач жодного разу не зробив спроби поспілкуватись із сином, хоча така можливість йому надавалась, жодного разу не приїхав до дитини за цей період, не комунікував із ним, тобто, не зробив жодної спроби налагодити зв`язок із дитиною, що свідчить про формальність його заперечень та не підтверджує реального інтересу до дитини та бажання змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків. Покликання відповідача на сплату аліментів до 2014 року та повне погашення заборгованості по сплаті аліментів у 2024 році не свідчить про належне виконання батьківських обов`язків щодо дитини, з огляду на те, що утримання дитини є лише одним із батьківських обов`язків, від якого вони не звільняються навіть у разі позбавлення батьківських прав. Окрім того, надані копії квитанцій не містять даних щодо призначення платежів, а також не були враховані виконавцем при нарахуванні заборгованості по аліментах, а з врахуванням того, що сплата таких після 2018 року відсутня, сумнівним є належне виконання і цього батьківського обов`язку відповідачем. Щодо вимоги про збільшення розміру аліментів суд вважає, що така не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Статтею 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною другою статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно із частиною першою статті 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про зміну матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я отримувача чи платника аліментів з часу визначення судом розміру аліментів позивач суду не надала. Враховуючи, що відповідач з 2023 року є пенсіонером, у зв`язку із інвалідністю, також має на утриманні дитину з інвалідністю, суд вважає, що його його матеріальне становище не покращилось. За вказаних обставин позовні вимоги в частині збільшення розміру аліментів задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 1211 грн. 20 коп. судового збору, сплачених позивачем при подачі позову до суду.

Outcome: approved