Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача, ДП «Івано-Франківський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія» Автомобільні дороги України» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні, за період роботи з 01.06.2021 року по 31.01.2023 року, належної йому при звільненні у розмірі 22358 грн 36 коп. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він з 29.05.2013 року по 31.01.2023 року працював комірником філії «Тлумацький райавтодор» ДП «Івано-Франківський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України». Наказом начальник філії «Тлумацький райавтодор» ДП «Івано-Франківський облавтодор» від 31.01.2023 року його звільнено з роботи за власним бажанням. Під час його знаходження у даних трудових правовідносинах, з боку відповідача була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 22358 грн 36 коп за період роботи з 01.06.2021 року по 31.01.2023 року. У 2023 року філія «Тлумацький райавтодор» ДП «Івано-Франківський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» припинила свою діяльність шляхом приєднання до філії «Івано-Франківське дорожньо- експлуатаційне управління» ДП «Івано-Франківський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України». Він неодноразово звертався до роботодавця щодо виплати йому заборгованості по заробітній платі, однак останній так і не провів такої виплати при звільненні з роботи. У зв`язку з цим, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача вищевказану нараховану, але не виплачену заробітню плату при звільненні. Позивач, [PERSON] , у судове засідання не з`явився, однак 03.02.2025 року подав через канцелярію суду заяву, у якій зазначив, що позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити та розглядати справу без його участі, проти заочного розгляду не заперечував (а.с. 30). Представник відповідача, ДП «Івано-Франківський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія» Автомобільні дороги України», у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, відзиву на позовну заяву суду не надав, причин неявки суду не повідомив, на адресу суду 12.02.2025 року повернулося рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення відповідачу (а.с. 36). За наявності сукупності умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, судом постановлено розглядати справу в заочному порядку. 16.01.2025 року судом постановлено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Суд, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи та зібрані у ній докази приходить до наступних висновків. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судом встановлено, що [PERSON] прийнятий на посаду комірника 29.05.2013 року у філію «Тлумацький райавтодор» ДП «Івано-Франківський облавтодор», що вбачається з копії наказу № 19 від 29.05.2013 року «Про прийняття на роботу» (а.с. 2). 31.01.2023 року [PERSON] було звільнено з посади комірника за власним бажанням, згідно копії наказу № 2 від 31.01.2023 року. Вказаним наказом була також передбачена виплата компенсації за невикористану відпустку тривалістю 52 календарних дні (а.с. 3). Позивач, [PERSON] у період з 29.05.2013 року по 31.01.2023 року знаходився у трудових відносинах з філією «Тлумацький райавтодор» ДП «Івано-Франківський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на посаді комірника, заборгованість за період з 01.07.2023 року по 31.01.2023 року становить 22358 грн 36 коп, яка виникла за відсутності грошових коштів, що підтверджується записом у трудовій книжці та довідкою № 12 від 03.03.2023 року (а.с. 4-7, 8). Відповідно до довідки заборгованості по заробітній платі № 41 від 16.12.2024 року, виданої філією «Івано-Франківське дорожньо-експлуатаційне управління» ДП «Івано-Франківський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», [PERSON] працював у філії «Івано-Франківське дорожньо-експлуатаційне управління» ДП «Івано-Франківський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на посаді комірника і загальна сума заборгованості становить 22358 грн 36 коп за період з 01.07.2023 року по 31.01.2023 року (а.с. 9). Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Право на заробітну плату захищається й Конвенцією про захист заробітної плати № 95, яка ратифікована 31.01.1961 року. Відповідно до ст. 1 даної Конвенції метою цієї Конвенції є термін «заробітна плата», який означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити, на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано. Частиною 1 ст. 2 Конвенції ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватись заробітна плата. Відповідно до ст. 12 Конвенції заробітна плата виплачуватиметься через регулярні проміжки часу. Якщо немає інших відповідних урегулювань, котрі забезпечують виплату заробітної плати через регулярні проміжки часу, то періоди виплати заробітної плати має бути продиктовано національним законодавством або визначено колективним договором чи рішенням арбітражного органу. Окрім того, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Згідно із ч. 1 ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої незалежності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Вимогами ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до вимог ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст. 15 Закону України "Про оплату праці", форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті. Оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Так, згідно з довідки заборгованості по заробітній платі № 41 від 16.12.2024 року, виданої філією «Івано-Франківське дорожньо-експлуатаційне управління» ДП «Івано-Франківський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», [PERSON] працював у філії «Івано-Франківське дорожньо-експлуатаційне управління» ДП «Івано-Франківський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на посаді комірника і загальна сума заборгованості становить 22358 грн 36 коп за період з 01.07.2023 року по 31.01.2023 року. Докази, які б спростовували вищезазначений розмір заборгованості по заробітній платі, або посилання позивача на факт невиплати йому заробітної плати протягом вищезазначеного періоду, або про встановлену наявність його вини (умислу) у невиконанні трудових обов`язків на підприємстві (що могло бути підставою невиплати заробітної плати) в матеріалах справи відсутні. Відтак, вимога позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 22358 грн 36 коп є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Згідно з вимогами п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позову, з врахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору, то з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір у встановленому законодавством розмірі 1211 грн 20 коп. На підставі викладеного, відповідно до ст. 43 Конституції України, ст. 3, 94, 116 КЗпП України, ст. 15, 21 ЗУ "Про оплату праці",

Outcome: approved