Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-16 00:00:00

01.05.2023 позивачка звернулась до суду із вказаною позовною заявою, за змістом якої просить встановити факт прийняття нею спадщини після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] у м. Запоріжжі та до смерті проживала за адресою: [ADDRESS] ; визнати недійсним з моменту укладення договір дарування житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , посвідчений 26.02.1998 державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори, р.№5-247, відповідно до якого [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок, розташований за вказаною адресою. За змістом позовної заяви житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належав на праві спільної сумісної власності подружжю - [PERSON] та [PERSON] , які є батьками сторін у справі. Зазначений житловий будинок батьки збудували за власні кошти сім?ї під час перебування у шлюбі, були зареєстровані за цією адресою та спільно проживали в ньому. Право власності на спірний об?єкт нерухомості зареєстровано 03.12.1997 за [PERSON] , хоча 1/2 частка належала матері позивачки [PERSON] , яка померла [INFO] , не залишивши заповіту на випадок своєї смерті. Відповідно, зазначена частка об?єкта нерухомості відноситься до складу спадкового майна. Відповідно до доводів сторони позивача [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою житлового будинку на момент відкриття спадщини. Батько [PERSON] жив у житловому будинку літ. А, а сестра [PERSON] з сім?єю - у літній кухні літ. Б (времянці), обладнаній для постійного проживання. Тому слід вважати, що вони прийняли спадщину після смерті [PERSON] . [PERSON] стверджує, що дійсно була зареєстрована за іншою адресою: [ADDRESS] . Проте, майже рік до смерті матері та протягом шести місяців після її настання користувалась житловим будинком. Так, матір сторін хворіла на онкологічне захворювання протягом більше року, потребувала догляду і допомоги, яку надавали вони із сестрою [PERSON] . При цьому, старша сестра [PERSON] мешкала в м. Києві і не спроможна була надавати допомогу у догляді за матір?ю. За змістом позовної заяви [PERSON] регулярно виїжджала торгувати до РФ та в ці періоди [PERSON] одноособово доглядала матір, здійснювала прибирання в житловому будинку, готувала їжу, надавала матері медичну та іншу допомогу, забезпечувала її догляд, відповідно, залишалась в будинку. Після смерті матері [PERSON] отримала у спадок з дозволу батька і сестер цінне майно: належний матері золотий ланцюг з хрестом. Смерть матері, як зазначає позивачка, суттєво позначилась на психічному та фізичному стані батька: в нього виникла тяжка та тривала депресія, він почав зловживати спиртними напоями, був неспроможний доглядати за будинком та утримувати себе. Догляд здійснювали обидві сестри. В періоди відсутності [PERSON] позивачка залишалась вдвох із батьком, побоюючись залишати його насамоті, відповідно, користувалась житловим будинком та предметами домашньої вжитку батьків. Після смерті батька [INFO] відповідачка одноосібно займає будинок, вважає його своєю власністю, хоча, на переконання [PERSON] , [PERSON] не міг розпоряджатись всім будинком та укладати договір дарування з порушенням інтересів позивачки, яка була на той час неповнолітньою. Крім того, сторона позивача наголошує, що з дня смерті матері половина житлового будинку стала належати спадкоємцям [PERSON] , кожному по 1/6 частці (в т.ч. 1/6 частка житлового будинку стала належати [PERSON] ). З вказаного часу, як вважає позивачка, батько [PERSON] втратив право розпоряджатись житловим будинком в цілому, а своїми частками в житловому будинку (1/2 часткою та 1/6 спадковою часткою) міг розпорядитись тільки після оформлення належних документів щодо своїх спадкових прав на 1/6 частку житлового будинку. Оскільки при укладенні Договору дарування [PERSON] подарував разом з належною йому часткою житлового будинку ще й отриману ним у спадок 1/6 частку житлового будинку (без документального оформлення), а також подарував належну [PERSON] 1/6 частку житлового будинку, належну [PERSON] 1/6 частку житлового будинку, то укладений договір дарування суперечить закону та порушує спадкові й майнові права та інтереси позивачки, внаслідок чого Договір дарування належить визнати недійсним. Отже, оспорюваний договір дарування не відповідає внутрішній волі [PERSON] , вчинений всупереч її волі і намірам та вчинений їй на шкоду, на чому наголошено у позовній заяві. З позовної заяви також видно, що спадкова справа після смерті [PERSON] заведена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вартановою О.С. тільки 21.02.2023 після звернення [PERSON] з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері [PERSON] . Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23.03.2023 приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вартанова О.С. відмовила позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки не надані докази, що вона вступила в фактичне управління та володіння спадковим майном і не надані документи про належність [PERSON] частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи нотаріальну відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, з підстав, передбачених ст.48, 59, 524, 525, 529, 548, 529 ЦК УРСР, а також неможливість позасудового врегулювання спору, оскільки [PERSON] фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, що залишилось після смерті матері, відповідно, договір дарування є недійсним з моменту укладення, позивачка просить задовольнити позовні вимоги у визначений спосіб. Справа передана в провадження визначеного головуючого судді 02.05.2023 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.05.2023. Ухвалою судді від 26.06.2023 постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі, розглядати її в порядку загального позовного провадження, а також визначено дату, час та місце проведення підготовчого засідання. Визначено відповідачу 15-денний строк із дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Відповідно до ч.4 ст.178 ЦПК України роз`яснено, що одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду, копію відзиву та доданих до нього документів відповідач зобов`язаний надіслати іншим учасникам справи. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 8 ст. 178 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.193 ЦПК України у строк для подання відзиву відповідач має право пред`явити зустрічний позов. Встановлено позивачу 5-денний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, яка має відповідати вимогам ч.3-5 ст.178 ЦПК України, при цьому, її копія одночасно з поданням до суду повинна бути надіслана іншим учасникам справи. Роз`яснено третій особі згідно з ч.4 ст.181 ЦПК України право подати пояснення щодо позову в 15-денний строк із дня вручення даної ухвали, а щодо відзиву - протягом 5 днів із дня його отримання, які мають відповідати вимогам ч. 3-6 ст. 178 ЦПК України. Ухвалою суду від 17.08.2023 клопотання сторони позивача про витребування доказів задоволено. В порядку витребування доказів зобов`язано приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Вартанову О.С. надати до суду належним чином засвідчені копії спадкових справ, а саме: 1) заведеної після смерті [PERSON] (номер у спадковому реєстрі 70298231, №22/2023, заведена 21.02.2023), яка померла [INFO] в м. Запоріжжя Запорізька область; 2) заведеної після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] в с. Нове Запоріжжя Запорізький район Запорізька область. В порядку витребування доказів зобов`язано П`яту запорізьку державну нотаріальну контору надати до суду належним чином засвідчену копію договору дарування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , від 26.02.1998, зареєстрованого в реєстрі за р.№5-247, а також копії документів, які подані для посвідчення вказаного договору дарування. Спадкові справи надійшли до суду 02.10.2023. Ухвалою суду від 28.11.2023 в порядку витребування доказів зобов`язано Запорізький обласний державний нотаріальний архів Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надати до суду належним чином засвідченої копії договору дарування житлового будинку від 26.02.1998, зареєстрованого в реєстрі за №5-247, на підставі якого [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , а також копії всіх документів, які подані для посвідчення вказаного договору дарування. За даними Запорізького обласного державного нотаріального архіву, на зберіганні в архіві знаходиться договір дарування жилого будинку з побутовими та господарськими будовами та спорудами, що був витребуваний судом та наданий на виконання ухвали суду від 28.11.2023, а також свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 03.12.1997. 29.01.2024 до справи подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого з вказаним позовом сторона відповідача не згодна та вважає його таким, що не відповідає закону, фактичним обставина справи, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Відповідачка згідно з відзивом не згодна з тим, що позивач мешкала в житловому будинку, зокрема, у вказаний період, що доглядала матір та батька, а також фактично прийняла спадщину після смерті матері. Так, в лютому 1986 року позивачка уклала шлюб з [PERSON] , знялась з реєстрації в спірному будинку та проживала зі своєю сім?єю, при цьому, відповідно до тверджень [PERSON] , будинок та батьки її не турбували. [PERSON] також спростовує доводи позивачки з приводу того, що батько зловживав спиртними напоями. Щодо оспорюваного договору дарування у відзиві наголошено, що [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок по [ADDRESS] , був його власником з 03.12.1997. Крім того, видачі свідоцтва передувало рішення виконкому Запорізької міської Ради, яким затверджені розміри земельної ділянки за відповідною адресою, а також рішення виконкому Шевченківської районної Ради від 16.10.1997. Таким чином, з часу смерті спільної матері сторін та до часу отримання вказаного свідоцтва про право власності на житловий будинок пройшло декілька років. Зазначене свідоцтво спадкоємцями не оскаржувалось та підтверджує приналежність спірного будинку на праві особистої власності [PERSON] , відповідно, він був вправі розпоряджатись вказаним майном, про що було достеменно відомо [PERSON] , як і про укладення договору дарування. Відповідно до тверджень сторони відповідача, [PERSON] та її родина постійно мешкають за вказаною адресою, а батько після укладання договору дарування повністю передав їй спірний будинок та не проживав в ньому, про що свідчить місце смерті [PERSON] , яке зазначене в свідоцтві про смерть. Стороною відповідача також заявлено про застосування позовної давності у даній справі, який є загальним. Так, норма ч.1 ст. 261 ЦК України, як вказано у відзиві, містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак, обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. На підставі наведеного, відповідачка просить відмовити [PERSON] у задоволенні позову та застосувати до обох позовних вимог строк позовної давності. Ухвалою суду від 01.02.2024 постановлено закрити підготовче провадження у цивільній справі та призначити її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Клопотання сторони відповідачки про виклик свідків відповідно до наведеного у клопотанні переліку задоволено. Свідків попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду. Клопотання позивачки про допит свідків, долучене до позовної заяви, розглянуто вже після початку судового розгляду, відповідну ухвалу постановлено із занесенням до протокола судового засідання, що підтверджено матеріалами справи. Позивачка та її представник адвокат Железняк В.К. під час розгляду справи, зокрема, 07.03.2025 підтримали наведені у позовній заяві підстави звернення до суду, а також обґрунтування позовних вимог, просили задовольнити позов в повному обсязі, проти заяви сторони відповідача про застосування позовної давності заперечували, просили відмовити у її задоволенні. Сторона позивача наголосила, що спірний будинок подружжя [PERSON] будувало за спільні кошти, мати сторін [PERSON] померла від онкологічного захворювання, потребувала догляду, відповідно, як позивачка, так і відповідачка доглядали за нею. Тому [PERSON] періодично мешкала у батьківському будинку. Свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] не видавалось, третя сестра сторін [PERSON] померла. Позивачка наголошує, що оспорюваний договір, вчинений [PERSON] на користь [PERSON] , порушує права [PERSON] . Про його укладення вона дізналась після смерті батька у зв`язку із зверненням до приватного нотаріуса. Позивачкою наголошено й на тому, що після смерті матері батько передав їй ланцюжок із хрестиком, що належали [PERSON] , а старшій сестрі - каблучку. Відповідачка та її представниця адвокат Жидкова Л.І. під час судового розгляду, зокрема, 07.03.2025, просили відмовити у задоволенні позову, підтримали заяву про застосування позовної давності, відповідні доводи, що наведені у відзиві на позовну заяву. Представник наголосила, що позивачка не прийняла спадщину після смерті матері, оспорюваний договір укладений в часі пізніше, разом з цим, будинок [ADDRESS] зареєстрований на праві особистої приватної власності за [PERSON] в часі після смерті матері, хоча дійсно подружжя спільно його будувало. Відповідно до тверджень сторони відповідача, про укладення договору дарування позивачка була обізнана дуже давно, тобто, повідомляє суду недостовірну інформацію. Батько пояснював, що передання житлового будинку в дар саме [PERSON] є його рішенням та відповідає його волі. [PERSON] весь час проживала по [ADDRESS] , із своєю родиною, що розташований неподалік батьківського будинку. Разом з цим, позивачка дійсно здійснювала догляд за матір`ю, коли [PERSON] вимушена була залишати м.Запоріжжя на декілька днів у зв?язку із роботою. Сторонами визнається, що у всіх наявних документах наявні розбіжності у транслітерації при написанні по батькові [PERSON] , а саме: « [PERSON] », « [PERSON] », « [PERSON] ». Відповідний факт в судовому порядку не встановлювався. Крім того, сторонами визнається, що батько [PERSON] після смерті матері одружився вдруге 11.02.2003 із [PERSON] . Проте, друга дружина не є належним відповідачем у справі, її інтереси не зачіпаються у даному провадженні в жодний спосіб, адже ставиться питання про спадщину, що залишилась після смерті [PERSON] , тобто, до укладення другого шлюбу. Представник третьої особи державний нотаріус К.В. Сидорук відповідно до клопотання, вх.№ від 22.11.2023, просить розглянути справу за її відсутності, ухвалити рішення на розсуду суду, з урахуванням вимог чинного законодавства. Аналогічні клопотання скеровані до суду неодноразово протягом розгляду справи. Судом відповідно до встановленого порядку дослідження доказів здійснено допит свідків з боку позивачки - [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ). 07.03.2025 сторона позивача відмовилась від допиту свідків [PERSON] , [PERSON] . Також судом допитано свідків з боку відповідача - [PERSON] [INFO] , [PERSON] 22.11.2024. Від допиту свідка [PERSON] 03.10.2024 сторона відповідача відмовилась. 07.03.2025 судом відмовлено у задоволенні клопотання сторони позивача про допит свідка, про якого не було заявлено раніше, за відсутності письмового обґрунтованого клопотання як про допит, так і про поновлення строку на подання відповідного клопотання, з урахуванням приписів ст.91 ЦПК України. Інших процесуальних дій у справі судом вчинено не було за відсутності відповідних клопотань. Зустрічної позовної заяви не подано. Розглянувши позовну заяву, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши її матеріали, здійснивши допит свідків з боку позивача та відповідача, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню у зв`язку з такими встановленими фактичними обставинами справи та відповідними їм правовідносинами. Судом встановлено, що за змістом витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу №00038177602 від 18.01.2023, сформованого Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Запоріжжі Південного міжрегіонального управління МЮ (м.Одеса), між [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) та [PERSON] 17.02.1957 укладено шлюб, складений Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 356, актовий запис зареєстровано в реєстрі 18.01.2012. [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у м. Запоріжжі Запорізька область, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 18.01.2023, виданого повторно Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Також у спадковій справі наявний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть [PERSON] , померлої [INFO] , що підтверджує відомості про актовий запис №9944 від 01.12.1993. За змістом витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу №00037661299 від 29.11.2022, сформованого приватним нотаріусом Вартановою О.С., між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , місце проживання: [ADDRESS] , 11.02.2003 укладено шлюб, складений виконавчим комітетом Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області, актовий запис №2 від 11.02.2023, актовий запис зареєстровано в реєстрі 25.08.2014. Згідно з відповіддю Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 14.03.2023, за відомостями департаменту інформація щодо реєстрації місця проживання [PERSON] , [INFO] , в реєстрі територіальної громади м.Запоріжжя відсутня. Судом досліджено рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 28.08.1997 №453/68 про затвердження розміру земельної ділянки за житловим будинком [ADDRESS] , площею 433 кв.м, під будівлями 183 кв.м., під двором 100 кв.м., під городом 150 кв.м., із зовнішніми межами землекористування. Відповідно до рішення виконавчого комітету Шевченківської районної ради від 16.10.1997 №107 про визнання права особистої власності на житловий будинок по [ADDRESS] , вирішено оформити за [PERSON] документи про право власності на вказаний житловий будинок, Запорізькому міськжитлоуправлінню видати [PERSON] свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок [ADDRESS] , ЗМБТІ провести реєстрацію документів, згідно з даним розпорядженням. За даними свідоцтва на право власності на житловий будинок № [NUMBER] від 03.12.1997, яке видане Міським житлоуправлінням виконкому Запорізької міської ради, в цілому жилий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] дійсно належить [PERSON] на праві приватної власності, в цілому складається з одного будинку. Свідоцтво видане на підставі рішення Шевченківської районної ради від 16.10.1997 №107. Відповідно до реєстраційного напису на правовстановлюючому документі вказаний житловий будинок зареєстрований Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] , та записаний в реєстрову книгу №292 за р. №40340 03.12.1997. Відповідно до договору дарування від 26.02.1998 [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] на житловий будинок, виданого Запорізьким МЖУ 03.12.1997, що підтверджується довідкою-характеристикою Запорізького міжміського бюро технічної інвентаризації від 11.02.1998, р. №7-164. Договір засвідчений підписами сторін правочину, посвідчений 26.02.1998 державним нотаріусом П?ятої запорізької державної нотаріальної контори Тиханською С., р.№5-247, крім того, відповідно до даного договору, під час його оформлення нотаріус засвідчила приналежність житлового будинку [PERSON] , а також зазначила, що його особа встановлена, дієздатність перевірена, договір підписаний в присутності нотаріуса. Також на копії договору, яка зберігається у Запорізькому обласному державному нотаріальному архіві, нотаріусом засвідчено, що [PERSON] є вдівцем, відсутність заборон відчуження та арештів на об?єкт нерухомого майна перевірено, будинок дарується доньці, факт родинних відносин перевірений за даними свідоцтва про народження [PERSON] , свідоцтва про шлюб [PERSON] (російською мовою) та [PERSON] . Нотаріус також зазначила, що [PERSON] є вдівцем з [INFO], що перевірено за даними свідоцтва про смерть. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №320507100 від 18.01.2023, сформованого департаментом адміністративних послуг у відповідь на заяву [PERSON] відсутні відомості про право власності, інші речові права, іпотеки, обтяження щодо будинку [ADDRESS] . Проте копія договору дарування наявна в матеріалах інвентаризаційної справи ТОВ «ЗМБТІ», що встановлено на підставі відповіді приватному нотаріусу за підписом заступника директора ТОВ «ЗМБТІ» Опанасенка В. від 01.12.2022. Після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , заведена спадкова справа №22/2023, номер у спадковому реєстрі №70298231, що підтверджено витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 21.02.2023 №71559790, сформованим приватним нотаріусом Вартановою О.С. Свідоцтво про право на спадщину станом на 21.02.2023 (витяг №71559626 від 21.02.2023) не видавалось. Заповіти та спадкові договори від імені [PERSON] за даними Спадкового реєстру відсутні (витяг № 71761066 від 11.03.2023). В матеріалах спадкової справи міститься відповідь Департаменту реєстраційних послуг від 14.03.2023 №04-46/1956, за змістом якої інформація щодо реєстрації місця проживання [PERSON] , [INFO] , в реєстрі територіальної громади м. Запоріжжя відсутня. Відповідно до свідоцтва про народження, виданого повторно Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 01.12.2022 батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , актовий запис про народження №1862 від 15.12.1966 (серія [NUMBER] ). Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00037661426 від 29.11.2022, 10.02.1960 складено актовий запис №396 про народження [INFO] [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] . Сторонами визнається, що їх третя сестра [PERSON] , [INFO] , померла, проте відповідні відомості до матеріалів справи не надані, не дивлячись на неодноразові роз`яснення суду. Дані про вказану особу наявні у копії погосподарської книги, дослідженої судом. Згідно з копією свідоцтва про шлюб [PERSON] 09.02.1986 уклала шлюб з [PERSON] , який зареєстрований відділом РАЦС міськвиконкому м. Запоріжжя, що підтверджує зміну прізвища позивачки (серія [NUMBER] ). За даними паспорта громадянина України [NUMBER] , [PERSON] зареєстрована за місцем проживання по [ADDRESS] з 09.01.1987. Так, позивачка [PERSON] , [INFO] , 18.02.2023 звернулась до приватного нотаріуса Вартанової О.С. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , повідомивши про наявність іншого спадкоємця [PERSON] . До складу спадщини, як видно з заяви, входить житловий будинок [ADDRESS] . За змістом постанови приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Вартанової О.С. від 23.03.2023 №131/02-31 постановлено відмовити [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після померлої [INFO] [PERSON] . Постанова вмотивована тим, що [PERSON] не подала заяву про прийняття спадщини в строк, встановлений ст. 549 Цивільного кодексу УРСР, та згідно з відомостями, наданими Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради 14.03.2023 за №04-46/1950, реєстрація спадкодавця [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] за однією адресою не підтверджена. Крім того, докази того, що спадкоємець фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, нотаріусу не надані. Документ, який посвідчує право власності на спадкове майно, у спадкоємця відсутній. Судом також встановлено, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у м. Запоріжжі Запорізька область, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 18.01.2023, виданого повторно Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Також судом досліджений витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть [PERSON] , померлого [INFO] , що підтверджує відомості про актовий запис №2600 від 24.11.2022. Після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] заведена спадкова справа №141/2022, номер у спадковому реєстрі №69975771, що підтверджено відповідним витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 29.11.2022 №70758333 за заявою [PERSON] від 29.22.2022. Спадкоємцем повідомлено про наявність іншого спадкоємця - відповідачки по справі та складу спадкового майна, до якого входить вказаний вище житловий будинок. Свідоцтво про право на спадщину станом на 29.11.2022 (витяг №70758237 від 29.11.2022) не видавалось. Заповіти та спадкові договори від імені [PERSON] за даними Спадкового реєстру відсутні (витяг № 70758367 від 29.11.2022). За даними відповіді Департаменту реєстраційних послуг від 30.11.2022 №04-46/4971 інформація про смерть [PERSON] , [INFO] відсутня, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані такі особи: [PERSON] з 16.01.1067 (по теперішній час), станом на 23.11.2022: [PERSON] , [INFO] (дочка відповідачки), [PERSON] , [INFO] (чоловік відповідачки), [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (зять відповідачки). Згідно з інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №74116330 від 27.09.2023 та інформаційною довідкою з Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №74116366 від 27.09.2023, інформація щодо заповітів та спадкових договорів від імені [PERSON] також відсутня. Свідоцтво про право на спадщину за законом у даній справі не видано. Згідно з інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №74116171 від 27.09.2023 та інформаційною довідною з Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №74116264 від 27.09.2023, інформація щодо заповітів та спадкових договорів від імені [PERSON] відсутня. Свідоцтво про право на спадщину за законом у даній справі не видано. Тобто, зазначена інформація стосовно обох спадкодавців надана за запит суду, оновлена станом на 27.09.2023. Відповідно до першої сторінки Технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду від 29.05.1997 за адресою: [ADDRESS] , складеного 29.05.1997 власниками будинку записані [PERSON] (викреслений), [PERSON] . Повна копія до суду не подана. Інші наявні письмові докази не відповідають вимогам належності відносно предмета доказування (протокол перевірки лічильника, акт-припис по обліковому рахунку, квитанції про сплату комунальних платежів) у відповідності до приписів ст.77 ЦПК України. Фрагменти договорів не відповідають вимогам допустимості та достовірності доказів (ст.78-79 ЦПК України), - як щодо договору електропостачання, так і газопостачання. Зазначені докази не беруться судом до уваги. Свідок [PERSON] показав суду, що є чоловіком позивачки, мешкає по [ADDRESS] із дружиною, у шлюбі перебуває з 1985-1986 року. Батьки дружини були знайомі йому, їх будинок розташований в 5 хвилинах пішки від їх будинку із дружиною. Тесть та теща проживали разом, у 1993 році [PERSON] померла, до цього хворіла. Відповідачка мешкала разом із батьками, проте догляд за матір?ю здійснювали обидві сестри. На території домоволодіння по [ADDRESS] , облаштовані два житлових будинка, в одному з них мешкала [PERSON] . Один з будинків побудований до шлюбу [PERSON] , а інші спільно побудувало подружжя [PERSON] . Так, [PERSON] власноруч допомогав облаштовувати покрівлю. Витрати на похорон матері позивачки та відповідачки сплачували батько та свідок. Старша сестра сторін мешкала у м.Києві. Крім того, [PERSON] за станом здоров?я також був здатний самостійно здійснювати догляд за дружиною. Свідок показав, що після смерті дружини [PERSON] почав зловживати спиртними напоями. [PERSON] і [PERSON] доглядали за ним. Свідок із дружиною вдень приходили до її батька, проте адреси проживання не змінювали. Позивачка іноді залишалась у батька на ніч в його будинку. В той же час важко хворіла й матір [PERSON] , також потребувала догляду. Свідку відомо про те, що [PERSON] передав хрестик дружини після її смерті [PERSON] . Про посвідчення договору дарування свідкові нічого не відомо. Вони із дружиною ніколи не обговорювали, чи претендувала [PERSON] після смерті її матері на спадщину. Свідок [PERSON] показала суду, що позивачка є її подругою, з якою вона спілкується приблизно з 1992 року. Матір позивачки свідок бачила декілька разів, їй відомо, що вона важко хворіла. У будинку батьків [PERSON] . [PERSON] ніколи не була. На даний час [PERSON] мешкає там же, де і раніше, а саме по [ADDRESS] , точної адреси не пам?ятає. Свідку відомо, що [PERSON] під час хвороби матері часто навідувала її. Яким саме чином позивачка здійснювала догляд за матір?ю, свідкові не відомо, як і нічого не відомо про оспорюваний договір дарування. Чи отримала [PERSON] щось у спадок, зокрема, коштовні речі, свідкові не відомо, це питання вони із подругою ніколи не обговорювали. Свідок [PERSON] показав суду, що є сусідом відповідачки, мешкає по [ADDRESS] , приблизно протягом 65 років. У будинку [ADDRESS] приблизно протягом 20-30 років мешкали його сусіди [PERSON] та [PERSON] . В цьому ж будинку мешкає відповідачка, її чоловік. Позивачка після смерті матері приходила в гості до батька, чи здійснювала догляд за матір?ю, свідкові не відомо. Про передання в дар будинку [PERSON] на користь [PERSON] свідкові відомо зі слів його батька [PERSON] , з яким вони були друзями. Він сказав, що залишає все майно доньці [PERSON] . При цьому, позивачка [PERSON] мешкала на декілька вулиць нижче, а третя сестра у Київській області. Свідкові відомо, що [PERSON] навідувала батька по святах, на дні народження. Будинок завжди був доглянутий. [PERSON] працював у службі таксі, після смерті, згодом, почав жити із іншою жінкою. Свідок заперечив ту обставину, що [PERSON] за життя зловживав спиртними напоями, що не відповідає дійсності в силу його роботи водієм, крім того, за станом здоров?я, адже він переніс інсульт. Свідок [PERSON] показав суду, що раніше мешкав по сусідству з відповідачкою, приблизно з 1977 по 1994 року мешкав поряд у будинку по [ADDRESS] . Із позивачкою свідок не знайомив, не пам?ятає її. Крім того, він підтвердив, що по [ADDRESS] мешкала сім?я [PERSON] , а у будинку [ADDRESS] - [PERSON] (дядько [PERSON] та тітка [PERSON]) . [PERSON] працював таксистом, вони спілкувались із тестем, якому повідомляв, що оформив документи стосовно дарування будинку на [PERSON] . Ця розмова була у присутності свідка, як не раз пояснював [PERSON] , це рішення пов?язано із тим, що [PERSON] пілкувалась про матір, сад та будинок. Інші особи, зокрема, доньки, як повідомляв свідок, догляду на [PERSON] не здійснювали. Відповідно до свідчень [PERSON] [PERSON] жив й за іншою адресою із жінкою, це було через певний час після смерті його дружини. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить з таких норм чинного законодавства. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч.1 ст.129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено ч.2 ст.16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до Рішення КСУ у справі N 1-25/2010 від 29.06.2010 N 17-рп/2010, одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки. Ч.1,3 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, суд застосовує висновки, здійснені у постанові Верховного Суду від 24.04.2024 у справі №373/688/22, пр.61-12808св23. Верховний Суд виснував, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню із дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. При цьому, оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, який, однак, є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2018 року у справі № 683/1540/16-ц, від 08 листопада 2021 року у справі № 639/4848/18. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Вирішуючи справу, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Відповідно до пункту 4, абзацу першого пункту 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України цей ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Враховуючи, що правовідносини щодо спадкування спірного майна у даній справі виникли до набрання чинності ЦК України та те, що визначений у статті 549 ЦК Української РСР шестимісячний строк для прийняття спадщини після померлої [INFO] [PERSON] закінчився [INFO], тобто до 01 січня 2004 року, до вказаних спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР. Відповідно до статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Згідно зі статтями 525, 526 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місцезнаходження майна або його основної частини. Статтею 548 ЦК Української РСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно зі статтею 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до статті 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Згідно зі статтею 530 ЦК Української РСР при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та баба померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Відповідно до статті 5 ЦК України, який набрав чинності 01 січня 2004 року, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Оскільки оспорюваний договір дарування був укладений в 1998 році, то спір про визнання цього правочину недійсним має вирішуватися на підставі норм, які були чинними в момент їх укладення, тобто ЦК УРСР в редакції, чинній на момент укладення договору дарування. Частиною першою статті 41 ЦК Української РСР встановлено, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом (стаття 48 ЦК Української РСР). Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди (стаття 153 ЦК Української РСР). Відповідно до статті 243 ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування опосередковує перехід майна від однієї особи до іншої, при цьому дарувальник і обдарований є юридично рівноправними суб`єктами. Для договору дарування необхідна наявність взаємного волевиявлення сторін, без якої цей договір не вважається укладеним. Договір дарування завжди є безоплатним договором. У зв`язку з цим дарувальник не має права вимагати від обдарованого зустрічних дій майнового характеру. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому, і тому він належить до реальних договорів. Майно, що передається за договором дарування, переходить у власність від однієї особи (дарувальника) до іншої (обдарованого). Договір дарування укладається в формі, яка визначається загальними правилами цивільного законодавства про форму договорів (статті 43, 44, 46 ЦК Української РСР). Договір дарування нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений (частина третя статті 244, частина перша статті 227 ЦК Української РСР ). Крім того, в контексті правовідносин, що виникли між сторонами у справі, слід зазначити, що ст.100, 101 ЦК УРСР передбачено, що в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження. В особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його). У подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей може бути тільки один жилий будинок (або частина його), що належить на праві особистої власності одному з них або є в їх спільній власності. Нормою ст.150 ЖК УРСР врегульовано, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Так, у період до 31.12.2003 ЦК УРСР передбачав реєстрацію лише для договорів купівлі-продажу жилого будинку у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, проте така реєстрація не мала значення для визначення моменту укладення договору. Також до 31.12.2003 право власності на нерухоме майно підлягало реєстрації у відповідних місцевих бюро технічної інвентаризації. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 761/38912/16 (провадження № 61-9793св20) вказано, що «статтею 48 ЦК УРСР передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», чинної на час виникнення спірних правовідносин, за правилами статті 48 ЦК УРСР угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Стаття 48 ЦК УРСР застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК УРСР)». Проте, за результатами розгляду справи судом встановлено, що саме 03.12.1997 [PERSON] відповідно до чинного на вказаний час цивільного законодавства набув право особистої власності на спірний житловий будинок [ADDRESS] , тому мав виключне право розпоряджатися цією власністю на власний розсуд. За життя [PERSON] , яка була дружиною [PERSON] , дане майно не було ані зареєстровано в належний спосіб, ані розподілено між подружжям, що встановлено на підставі досліджених судом належних, допустимих та достатніх доказів. Право власності на даний об?єкт нерухомості виникло вже після смерті спадкодавця. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] вважається припиненим в розумінні ст. 37 Кодексу про шлюб та сім?ю України внаслідок смерті одного з подружжя. За приписами ст.22 вказаного кодексу за загальним правилом лише майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Відповідних вимог про визнання спірного об?єкту нерухомості спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] в судовому порядку не розглядалось. Судом також не приймаються доводи сторони позивача з приводу того, що оспорюваний договір дарування не відповідає вимогам закону, а саме ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей, оскільки на час укладення договору дарування [PERSON] досягла повноліття, адже народилась у 1966 році. Крім того, чинним законодавством були передбачені певні обмеження лише при укладенні угод, однією зі сторін яких був опікун, що діє в інтересах підопічного (ст.145 Кодексу про шлюб та сім?ю України). Разом з цим, ст.77 Кодексу про шлюб та сім`єю України чітко врегульовано, що за життя батьків діти не мають права на їх майно, так само як і батьки не мають права на майно дітей. За приписами ст.11 ЦК УРСР здатність громадянина своїми діями набувати цивільних прав і створювати для себе цивільні обов`язки (цивільна дієздатність) виникає у повному обсязі з настанням повноліття, тобто після досягнення вісімнадцятирічного віку. Відповідно, на час укладення оспорюваного правочину позивачка мала повний обсяг цивільної дієздатності. Таким чином, позовна вимога про визнання недійсним з моменту укладення договору дарування житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , посвідченого 26.02.1998 державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори, р.№5-247, відповідно до якого [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок, розташований за вказаною адресою, не ґрунтується на вимогах закону та не підлягає задоволенню. Інші доводи сторони позивача, що, на її переконання, зумовлюють визнання даного правочину недійсним, висловлені у позовній заяві (з приводу того, що договір дарування не відповідає внутрішній волі [PERSON] , вчинений всупереч її волі і намірам та вчинений їй на шкоду) також не є обґрунтованими та не змінюють висновків суду. Щодо позовної вимоги про встановлення факту прийняття [PERSON] спадщини в розумінні п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] у м.Запоріжжі та до смерті проживала за адресою: [ADDRESS] , -оскільки житловий будинок [ADDRESS] не входить до складу спадкового майна, як це встановлено судом, зазначений спосіб захисту не є належним відносно правовідносин, що склалися між сторонами у даній справі та фактичних обставин справи, що зумовлює відмову у задоволенні позову й в цій частині. Стосовно заяви сторони відповідача про застування позовної давності, суд виходить з наступного. Відповідно до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред`явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше. При цьому згідно з ст. 71 ЦК УРСР, який діяв до 31.12.2003, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлювався в три роки (щодо обох позовних вимог). Початок перебігу строку позовної давності визначається відповідно до ст.76 ЦК УРСР. Разом з цим, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через його необґрунтованість. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Враховуючи наведене, висновки суду за результатами розгляду справи, заява про застосування позовної давності не підлягає розгляду. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За змістом ст. 89, 213 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За нормою ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, за результатами розгляду справи суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Про їх стягнення сторонами у даній справі не заявлено. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України, враховуючи рішення суду про відмову у задоволенні позову, судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у сумі 2 147,20 гривень залишаються за позивачкою [PERSON] та стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed