Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

До Деснянського районного суду міста Києва звернувся представник позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - адвокат Гончарук М.П. з позовом до Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» про стягнення компенсації за невикористані відпустки, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та моральної відшкодування шкоди. Позовна заява та додані до неї документи подані в електронному вигляді через систему «Електронний суд». Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2023 року цивільну справу за цим позовом передано за підсудністю до Дніпровського районного суду міста Києва. Вказану позову заяву було передано в провадження судді Гаврилової О.В. на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 грудня 2023 року. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 грудня 2023 року позовну заяву [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» про стягнення компенсації за невикористані відпустки, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди - повернуто особі, яка її подала. Постановою Київського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 19 грудня 2023 року скасовано, справу за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» про стягнення компенсації за невикористані відпустки, за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди направлено до Дніпровського районного суду міста Києва для продовження розгляду. Дану справу передано в провадження судді Гаврилової О.В. на підставі протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29 квітня 2024 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачам строк для усунення недоліків не більше ніж п`ять днів з дня отримання копії ухвали. 07 травня 2024 року представник позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - адвокат Гончарук М.П. подав через систему «Електронний суд» заяву про усунення недоліків по справі, до якої долучено позовну заяву в новій редакції, належним чином оформлені ордери на представництво інтересів позивачів адвокатом Гончаруком М.П. в Дніпровському районному суді міста Києва, докази сплати судового збору та докази надсилання відповідачу копії позовної заяви в новій редакції з додатками. Згідно заявлених вимог в позовній заяві в новій редакції, позивачі просять суд: Стягнути з Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь [PERSON] : 1.29924,85 гривень - компенсації за невикористану щорічну відпустку; 2.128471,43 гривень - компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати станом на 30 вересня 2023 року; 3.65 213,88 гривень (станом на 30 вересня 2023 року включно) - середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто по день постановлення рішення суду по справі; 4.10 000,00 гривень - моральної шкоди (станом на 30 вересня 2023 року). Загалом: 233 610,16 гривень. Стягнути з Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм»» на користь [PERSON] : 1.32 191,37 гривень. - компенсації за невикористану щорічну відпустку; 2.129946,43 гривень - компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати станом на 30 вересня 2023 року; 3.37040,30 гривень (станом на 30 вересня 2023 року включно) - середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто по день постановлення рішення суду по справі; 4.10 000,00 гривень - моральної шкоди станом на 30 вересня 2023 року. Загалом: 209 178,10 гривень. Стягнути з Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь [PERSON] : 1. 32 749,92 гривень. - компенсації за невикористану щорічну відпустку; 2. 115 962,32 гривень - компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати станом на 30 вересня 2023 року; 3. 225 441,36 гривень - середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто по день постановлення рішення суду по справі; 4. 10 000,00 гривень - моральної шкоди станом на 30 вересня 2023 року. Загалом: 384 153,60 гривень. Стягнути з Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь [PERSON] : 1. 122 601,22 гривень - компенсації за невикористану щорічну відпустку; 2. 318 851,27 гривень - компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати станом на 30 вересня 2023 року; 3. 183 166,02 гривень - середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто по день постановлення рішення суду по справі; 4. 10 000,00 гривень - моральної шкоди станом на 30 вересня 2023 року. Загалом: 634 618,51 гривень. Стягнути з Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь [PERSON] : 1. 23 116,56 гривень - компенсації за невикористану щорічну відпустку; 2. 205 036,23 гривень - компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати станом на 30 вересня 2023 року; 3. 133 937,00 гривень - середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто по день постановлення рішення суду по справі; 4. 10 000,00 гривень - моральної шкоди станом на 30 вересня 2023 року. Загалом: 372 089,79 гривень. Вимоги позову обґрунтовані тим, що [PERSON] (позивач 1) тривалий час працював на підприємстві Відповідача та був звільнений 23.04.2018 на підставі наказу № 26/4-К від 20.04.2018. При звільненні позивач 1 не отримав всіх сум, що належать йому при звільненні: заробітної плати, розмір якої підтверджується, зокрема, судовими рішеннями у справах №755/9307/17, №755/19468/17, №755/3826/18, №755/8643/18; компенсації за невикористані дні відпусток, кількість яких підтверджується Довідкою невикористаних відпусток працівниками Української студії телефізійних фільмів «Укртелефільм» від 02.01.2018, якою зафіксовано кількість днів невикористаних відпусток Позивачів станом на 01.01.2018 та колективними трудовими договорами. 14.02.2023 відповідач частково виплатив позивачу 1 заборгованість із заробітної плати. З огляду на прострочення виплати заробітної плати позивач 1 заявляє вимогу про стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати. Крім того, позивач 1, з огляду на приписи ст. 117 Кодексу законів про працю України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), заявляє вимогу про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день постановлення рішення суду. [PERSON] (позивач 2) є спадкоємицею [PERSON] . Таким чином, позивач 2 набула статусу правонаступника всіх прав та обов`язків [PERSON] , який тривалий час працював на підприємстві відповідача та був звільнений 24.05.2018 року на підставі наказу № К-34/11 від 24.05.2018. При звільненні [PERSON] не отримав всіх сум, що належать йому при звільненні: заробітної плати, розмір якої підтверджується, зокрема, судовими рішеннями у справах № 755/19465/17, №755/8644/18, №755/3829/18; компенсації за невикористані дні відпусток, кількість яких підтверджується Довідкою про відпустки та колективними трудовими договорами. Відповідач не виплатив [PERSON] заборгованість із заробітної плати. З огляду на прострочення виплати заробітної плати позивач 2 заявляє вимогу про стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати. [PERSON] (позивач 3) є спадкоємицею [PERSON] . Таким чином, позивач 3 набула статусу правонаступника всіх прав та обов`язків [PERSON] , який тривалий час працював на підприємстві відповідача та був звільнений з 16.05.2018 на підставі наказу № К-34/4 від 24.05.2018. При звільненні [PERSON] не отримав всіх сум, що належать йому при звільненні: заробітної плати, розмір якої підтверджується, зокрема, судовими рішеннями у справах №755/5938/20, №755/10631/17, №755/3550/18, №755/14904/18; компенсації за невикористані дні відпусток, кількість яких підтверджується Довідкою про відпустки та колективними трудовими договорами. З огляду на прострочення виплати заробітної плати позивач 3 заявляє вимогу про стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати. Крім того, позивач 3, з огляду на приписи ст. 117 Кодексу законів про працю України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), заявляє вимогу про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день відкриття спадщини ( [INFO] ). [PERSON] (позивач 4) тривалий час працювала на підприємстві відповідача та була звільнена 30.03.2018 на підставі наказу № Н-327/1 від 27.03.2018. При звільненні позивач 4 не отримала всіх сум, що належать їй при звільненні: заробітної плати, розмір якої підтверджується, зокрема, судовими рішеннями у справах №755/19540/17, №755/7408/18, №755/4028/18; компенсації за невикористані дні відпусток, кількість яких підтверджується Довідкою про відпустки та колективними трудовими договорами. 14.02.2023 відповідач частково виплатив позивачу 4 заборгованість із заробітної плати. З огляду на прострочення виплати заробітної плати позивач 4 заявляє вимогу про стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, що передбачено чинним законодавством України. Крім того, позивач 4, з огляду на приписи ст. 117 Кодексу законів про працю України (в редакції станом на час виникнення спіних правовідносин), заявляє вимогу про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день постановлення рішення суду. [PERSON] (позивач 5) тривалий час працював на підприємстві відповідача та був звільнений 23.04.2018 на підставі наказу № 26/3-К від 20.04.2018. При звільненні позивач 5 не отримав всіх сум, що належать йому при звільненні: заробітної плати; компенсації за невикористані дні відпусток, кількість яких підтверджується довідкою про відпустки та колективними трудовими договорами. 14.02.2023 року відповідач частково виплатив позивачу 5 заборгованість із заробітної плати. З огляду на прострочення виплати заробітної плати позивач 5 заявляє вимогу про стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати. Крім того, позивач 5, з огляду на приписи ст. 117 Кодексу законів про працю України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), заявляє вимогу про стягнення з Відповідача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день постановлення рішення суду. Таким чином, позивачі вважають, що їх грошові вимоги є складовою частиною заробітної плати, яку відповідач не виплатив їм своєчасно та належним чином. Оскільки відповідач не виплатив позивачам своєчасно заробітну плату, тривалий час уникав та вживав активних заходів з метою невиплати належної позивачам заробітної плати, позивачі мають право на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Вимоги позивачів про відшкодування моральної шкоди обґрунтовані моральними стражданнями позивачів, які особливо загострилися після повномасштабного вторгнення рф та з початком воєнних дій. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 травня 2024 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін ( т.3 а.с. 9-12). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 18 червня 2024 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. (т.4 а.с.123-127) 13 серпня 2024 року до суду від відповідача ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відзив обґрунтовано тим, що з 21 грудня 2017 року підприємство перебуває в стані реорганізації шляхом перетворення, цього ж числа було створено комісію з перетворення. Отже всі підрозділи відповідача мали функціональні повноваження з урахуванням обмежень, що накладаються на підприємство у разі введення комісії з перетворення (ліквідаційної комісії). На вимогу комісії посадовими особами підприємства не були надані документи первинної бухгалтерської та кадрової документації, у тому числі й ті, що підтверджують факти наявності заборгованості перед працівниками підприємства щодо заробітної плати та пов`язаних з нею виплат. При цьому підприємством було виявлено та зафіксовано факти підроблення даних первинного бухгалтерського обліку, незаконного нарахування заробітної плати у подвійному розмірі, підроблення офіційних документів підприємства та інші порушення ведення бухгалтерського обліку та бухгалтерської звітності. Зокрема, головним бухгалтером [PERSON] під час роботи комісії з перетворення позивачам надавались довідки про розмір заборгованості із заробітної плати, у тому числі неіснуючої. Проте погашення заборгованості відбулось у примусовому порядку, на підставі судових наказів. Також відповідач вважає надуманим твердження позивачів про неповідомлення їх щодо припинення з ними трудових відносин та вказує, що ці обставини були предметом розгляду в межах інших цивільних справ. При цьому всі позивачі були звільнені за грубе порушення трудової дисципліни та були повідомлені про це в передбаченому законом порядку, не зважаючи на те, що в день звільнення вони були відсутні на робочому місці. За доводами відзиву, оскільки позивач 2 та позивач 3 є правонаступниками (спадкоємцями) колишніх працівників відповідача, вони не мають права на отримання заявлених до стягнення сум, оскільки до складу спадщини входять лише ті грошові суми, які за життя спадкодавців мали грошовий вираз, але не були отримані ними у зв`язку зі смертю. При цьому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не є складовою заробітної плати. Щодо вимог позивачів про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку у відзиві зазначено, що комісія з перетворення не мала достовірних та підтверджених даних щодо наявного обсягу заборгованості підприємства перед працівниками, на вимогу комісії не було надано належних документів, які б підтвердили факт існування непогашених щорічних відпусток, позивачами також не надані документи первинної звітності на підтвердження наявності невикористаних відпусток. При цьому протягом 5 років у позивачів не виникало спору щодо належних ним сум компенсації за щорічні відпустки. Разом із тим, надана позивачами довідка не містить кутової печатки, не засвідчена належним чином. Оригіналу Акту від 08.02.2018 про складання та надання довідки у позивачів також немає. Отже ця довідка не може бути визнана як належний та допустимий доказ, ідентифікована як документ кадрової звітності підприємства, оскільки не відповідає вимогам та стандартам оформлення документів з кадрових питань. Оцінка цій довідці, як доказу, надана в постанові Київського апеляційного суду від 17 січня 2024 року у справі 755/9500/21. Щодо вимог позивачів 1, 4, 5 про стягнення компенсації за втрату частини заробітку у зв`язку з порушенням термінів її виплати у відзиві зазначено, що відповідач не погоджується з наданими позивачами розрахунками, крім того, законодавчо визначений обов`язковий досудовий порядок вирішення цього питання. Однак позивачі не звертались до відповідача з відповідними заявами. Щодо вимог позивачів 1, 4, 5 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у відзиві зазначено, що його стягнення можливе лише за шість місяців, а дії позивачів не відповідають критеріям справедливості, добросовісності та розумності. Також відповідачем заперечуються твердження позивачів щодо навмисної бездіяльності відповідача з погашення заборгованості, з огляду на розмір заборгованості, що стягується в примусовому порядку на користь юридичних та фізичних осіб, в межах виконавчих проваджень ВДВС було допущено бездіяльність при реалізації майна відповідача, а також неправомірні дії по блокуванню господарської діяльності підприємства відповідача. Також у відзиві надана розгорнута оцінка наявним у справі доказам. (т.3 а.с.94-129) 13 серпня 2024 року представником позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - адвокатом Гончаруком М.П. подано до суду через систему «Електронний суд» відповідь на відзив, в якому зазначено, що позивачі повністю підтримують свої позовні вимоги та вважають аргументи відповідача необґрунтованими. Представник позивачів зазначає, що позовні вимоги ґрунтуються на судових рішеннях, що набрали законної сили, але не були своєчасно виконані відповідачем, що підтверджується відповідачем у відзиві, відповідно, у суду відсутні підстави та необхідність встановлювати факти, що вже були встановлені судовими рішеннями в інших справах. Відповідач у своєму відзиві заявляє про відсутність у нього первинної документації станом на 16.03.2018 року. Між тим, це твердження спростовується як доказами, так і самим відповідачем, який у відзиві посилається на дані первинного бухгалтерського обліку підприємства. За доводами відповіді, відповідач маніпулює тезою про те, що в нього відсутні будь-які первинні документи, в той же час вибірково надаючи суду первинні документи та розрахунки, які могли бути зроблені на основі первинних документів кадрового та бухгалтерського обліку відповідача. Також позивачі вважають, що про непослідовність та вибірковість позиції відповідача свідчить факт укладення мирової угоди відповідачем та колишнім керівником відповідача [PERSON] у справі № 755/17442/18 про стягнення заборгованості по заробітній платі, заробітної плати за час вимушеного прогулу та зобов`язання повернути трудову книжку. Також аргументи відповідача щодо відсутності в нього первинної документації спростовуються також тим, що лист Державної аудиторської служби № 03-14/49 від 05.02.2018 року, на якому акцентує увагу відповідач, стосується подій, що мали місце в 2015 році. При цьому, відповідач не надав суду жодних доказів, що підтверджують виплати ним позивачам компенсації за невикористані відпустки та/або перебування позивачів у відпустках протягом строку його роботи відповідно до чинного законодавства України. Представник позивачів вказує на те, що відповідач у своєму відзиві повністю визнав факт несвоєчасної виплати позивачам заробітної плати, навівши дати судових рішень та дати стягнення грошових коштів, та підтвердив доводи позивачів, що розрахунок з ними відбувся несвоєчасно та неналежним чином. При цьому, позивачі надали суду належні та допустимі докази, що підтверджують кількість днів невикористаних позивачами відпусток, за які відповідач зобов`язаний виплатити грошову компенсацію. Як свідчать Копія Наказу №03 від 07.02.2018 та Копія Акту від 08.02.2018 про складання та надання довідки невикористаних відпусток Довідка від 02.02.2018 року була підготовлена на вимогу Голови комісії з перетворення ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» Аврахова Т.Г., якому й було передано оригінал цієї довідки. Довідка невикористаних відпусток від 02.02.2018 як інформаційно-аналітичний документ, є належним доказом, оскільки містить інформацію щодо предмета доказування, а відповідач жодним доказом не спростував інформації, що міститься в Довідці невикористаних відпусток від 02.02.2018 року. Також у відповіді зазначено, що в позовній заяві детально обґрунтовано, що включає в себе заробітна плата згідно чинного законодавства України, зокрема, до складу заробітної плати, крім всього іншого, входять грошова компенсація за всі не використані позивачем дні щорічної відпустки, а також суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати відповідачем. Несвоєчасність виплати Відповідачем заробітної плати (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо) при звільненні і є причиною звернення до суду позивачів. У позовній заяві детально обґрунтовані підстави та розрахунки щодо вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідач, здійснивши несвоєчасний розрахунок з Позивачами зі сплати заробітної плати, в силу законодавства несе відповідальність, спеціальним видом якої є сплата середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивачі вважають, що саме відповідач та його посадові особи винні та відповідач повинен нести відповідальність за несвоєчасну виплату заробітної плати позивачам. Щодо позовних вимог [PERSON] та [PERSON] у відповіді зазначено, що [PERSON] є спадкоємицею [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 11.03.2021 року та Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 15.09.2022 року. [PERSON] є спадкоємицею [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 11.03.2021 року та Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 05.08.2022 року. Спадкодавцеві на момент відкриття спадщини належало право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку виплати йому заробітної плати, а тому це право перейшло до його спадкоємця. Стаття 1227 ЦК України не визначає виключний перелік виплат які успадковуються, а встановлює право передати саме членам сім`ї щомісячні виплати, які спадкодавець просто не встиг отримати у зв`язку із смертю. Крім того, згідно ч.1 статті 1230 ЦК України встановлено, що до спадкоємця переходить право на відшкодування збитків, завданих спадкодавцеві у договірних зобов`язаннях, або право на відшкодування збитків, що належало спадкодавцеві відповідно до закону, а ч. 4 цієї статті передбачено, що до спадкоємця переходить право на отримання компенсації, яку відповідно до закону міг би отримати спадкодавець за його життя. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є певною сумою грошових коштів, які померлі особи мали отримати за життя, а у зв`язку зі смертю ці кошти належать їх спадкодавцям, а тому є майном в розумінні статті 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини. Також представник вважає, що в позовній заяві наведено детальне мотивування наявності моральних страждань, а також обґрунтування розміру компенсації цих страждань. Враховуючи вину, поведінку відповідача як роботодавця, інші аргументи, що наведені в позовній заяві, позивачі вважають позовні вимоги про стягнення моральної шкоди обґрунтованим, а розмір - відповідним. (т.4 а.с.149-157) Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Представник позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - адвокат Гончарук М.П. у судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви та просив їх задовольнити, надав пояснення аналогічні доводам, наведеним у заявах по суті справи та додатково пояснив, що позивачі не звертались до відповідача із заявами про компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, довідка про невикористані відпустки від 02.02.2018 складалась в кількох примірниках. Також пояснив, що остаточний розрахунок було проведено: з [PERSON] - 24.02.2023; з [PERSON] - 14.02.2023; з [PERSON] - 14.02.2023. [PERSON] та [PERSON] за життя не отримали повних виплат, у тому числі й стягнутих за судовими рішеннями. Підкреслив, що індексація входить в структуру заробітної плати. Представники відповідача ДП «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» Аврахов Т.Г. та адвокат Павлова О.М. в судовому засіданні просили у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, надали пояснення аналогічні доводам, викладеним у відзиві на позовну заяву. Представник Аврахов Т.Г. додатково пояснив, що довідка [PERSON] про невикористані відпустки є неналежним та недопустимим доказом, зауважив про відкриті кримінальні провадження по підробці документів, по яким триває розслідування. Наголосив на тому, що підприємством було проведено інвентаризацію, складено новий баланс, здійснюються дії по відновленню втраченої документації. Представник Павлова О.М. додатково пояснила, що до заяв про винесення судових наказів були долучені підроблені довідки, частина із судових наказів скасована, по іншим пропущено строк на подання заяви про скасування судового наказів. Зазначила, що позивачі не виходили на роботу та їх було звільнено. Спадкоємці за виплатами до підприємства не звертались. [PERSON] було надіслано прохання надати банківські реквізити, рішення виконані добровільно. [PERSON] сплачено не всю стягнуту заборгованість. Кошти спадкоємцям не були сплачені, оскільки виконавчі провадження закриті. Зауважила про неможливість сплати спадкодавцям сум, які не були нараховані за життя спадкоємців, а моральна шкода є особистим немайновим правом, яке не передається у спадщину. Компенсація за невикористані відпустки не підлягає стягненню, про що висловлено Верховним Судом. Підкреслила, що довідка про невикористані відпустки видана невповноваженою особою, а всі довідки про заробітну плату були підробленими. Також представник надала детальну оцінку наявним в матеріалах справи доказам. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України) Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Разом із тим, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року у справі №755/5938/20 частково задоволено позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» про стягнення заборгованості із заробітної плати та ухвалено: Стягнути з Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 99 849,65 грн, моральну шкоду у розмірі 5 000 грн, судовий збір у розмірі 1 839,14 грн, а всього 106 688 (сто шість тисяч шістсот вісімдесят вісім) гривень 79 (сімдесят дев`ять) копійок. Стягнути з Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 43 832,23 грн, моральну шкоду у розмірі 5 000 грн, судовий збір у розмірі 1 279,14 грн, а всього 50 111 (п`ятдесят тисяч сто одинадцять) гривень 37 (тридцять сім) копійок. Стягнути з Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 34 854,80 грн, моральну шкоду у розмірі 5 000 грн, судовий збір у розмірі 1 189,37 грн, а всього 41 044 (сорок одну тисячу сорок чотири) гривні) 17 (сімнадцять) копійок. Стягнути з Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 27 943,76 грн, моральну шкоду у розмірі 5 000 грн, судовий збір у розмірі 1 120,22 грн, а всього 34 063 (тридцять чотири тисячі шістдесят три) гривні 98 (дев`яносто вісім) копійок. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Рішення набрало законної сили 09 березня 2023 року. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року у справі №755/5938/20 встановлено наступне: «Як вбачається з матеріалів справи, позивачів звільнено із займаних посад ДП УСТФ «Укртелефільм»: [PERSON]. на підставі наказу від 27.03.2018 № Н-327/1 з 30.03.2018 згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України; [PERSON] на підставі наказу від 20.04.2018 № 26/3-К з 23.04.2018 згідно з п. 3 ст. 40 КЗпП України; [PERSON] на підставі наказу від 20.04.2018 № 26/4-К з 23.04.2018 згідно з п. 3 ст. 40 КЗпП України та [PERSON] на підставі наказу від 24.05.2018 № К-34/11 з 24.05.2018 згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України.» «Судом встановлено, що на підставі судового наказу Дніпровського районного суду м. Києва від 22.12.2017 (справа № 755/19540/17) стягнуто з Української студії телевізійних фільмів Укртелефільм на користь [PERSON] заборгованість за нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року в розмірі 17 430 грн. 76 коп.; заборгованість за нараховану, але не виплачену матеріальну допомогу за 2015 рік у сумі 77 112 грн, а всього стягнуто 94 642 грн. 76 коп. Судовим наказом цього ж суду від 21.03.2018 (справа № 755/4028/18) стягнуто заборгованість нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01.06.2017 по 31.12.2017, в сумі 59 268,23 грн, а на підставі судового наказу від 17.05.2018 (справа № 755/7408/18) - заборгованість по заробітній платі за період з 02 січня 2018 року по 31 березня 2018 року у розмірі 99 849 грн 65 коп. Оригінали судових наказів знаходяться в матеріалах зведеного виконавчого провадження № [NUMBER]). На підставі судового наказу Дніпровського районного суду м. Києва від 26.12.2017 (справа № 755/19494/17) стягнуто з Української студії телевізійних фільмів Укртелефільм на користь стягувача [PERSON] , заборгованість по нарахованій, але не виплаченій сумі заробітної плати за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року у розмірі 27 699,79 грн нараховану, але не виплачену матеріальну допомогу за 2015 рік в розмірі 102 780 грн, а всього стягнуто в сумі 130 479 грн. 79 коп. Судовим наказом цього ж суду від 21.03.2018 (справа № 755/4029/18) стягнуто заборгованість нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01.06.2017 по 31.12.2017, в сумі 48 265 грн 86 коп., а на підставі судового наказу від 08.06.2018 (справа № 755/8640/18) - заборгованість за нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01.01.2018 року по 31.03.2018 року в розмірі 43 832,23 грн. Оригінали судових наказів знаходяться в матеріалах зведеного виконавчого провадження № [NUMBER]. На підставі судового наказу Дніпровського районного суду м. Києва від 20.12.2017 (справа № 755/19468/17) стягнуто з Української студії телевізійних фільмів Укртелефільм на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі підприємства за період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року станом на 01.12.2017 року у розмірі 9 034,93 грн. та матеріальної допомоги за 2015 рік у розмірі 46 800 грн, а всього стягнуто 55 834 грн 93 коп. Судовим наказом цього ж суду від 15.03.2018 (справа № 755/3826/18) стягнуто заборгованість нарахованої, але не виплаченої матеріальної допомоги за 2017 рік в сумі 24412 грн 35 коп., а на підставі судового наказу від 08.06.2018 (справа № 755/8643/18) заборгованість за нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01.01.2018 року по 31.03.2018 року в розмірі 34 854,80 грн. Оригінали судових наказів знаходяться в матеріалах зведеного виконавчого провадження № [NUMBER]. На підставі судового наказу Дніпровського районного суду м. Києва від 20.12.2017 (справа № 755/19465/17) стягнуто з Української студії телевізійних фільмів Укртелефільм на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі підприємства за період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року станом на 01.12.2017 року у розмірі 16 562,57 грн. та матеріальної допомоги за 2015 рік у розмірі 47 700 грн, а всього стягнуто 64 262 грн 57 коп. Судовим наказом цього ж суду 15.03.2018 (справа № 755/3829/18) заборгованість нарахованої, але не виплаченої матеріальної допомоги за 2017 рік в сумі 13436 грн 16 коп., а на підставі судового наказу від 08.06.2018 (справа № 755/8644/18) заборгованість за нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01.01.2018 року по 31.03.2018 року в розмірі 27 943,76 грн. Оригінали судових наказів знаходяться в матеріалах зведеного виконавчого провадження № [NUMBER].» «Судом встановлено, що заборгованість по заробітній платі на день видачі наказів про звільнення позивачів [PERSON] складала 99 849 грн 65 коп., [PERSON] - 43 832,23 грн; [PERSON] - 34 854,80 та [PERSON] - 27 943,76 грн.» «Таким чином, розрахунок виплати середнього заробітку за прострочення належних при звільненні позивачів виплат становить, з дня наступного після отримання відповідачем вимоги про розрахунок 10.10.2020 по день ухвалення рішення судом, та визначається шляхом множення середньоденного заробітку на кількість робочих днів протягом усього часу прострочення, що становить: щодо [PERSON] : 606,51 грн х 453 робочих дні = 274 749,03 грн; щодо [PERSON] : 433,57 грн х 453 робочих дні = 196 407,21 грн; щодо [PERSON] : 206,01 грн х 453 робочих дні = 93 322,53 грн; щодо [PERSON] : 204,74 грн х 453 робочих дні = 92 747,22 грн. В той же час, суд, з урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду, встановлених судом фактичних обставин справи, розміру середньоденної заробітної плати позивачів, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, дій відповідача, дійшов висновку, що розумним, справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивачів виплат, має дорівнювати розміру заборгованості по заробітній платі на день видачі наказів про звільнення позивачів, та вважає за необхідне стягнути на користь [PERSON] - 99 849 грн 65 коп., [PERSON] - 43 832,23 грн; [PERSON] - 34 854,80 та [PERSON] - 27 943,76 грн.» «Оскільки судом встановлено, що позивачам тривалий час не була виплачена заробітна плата за січень та лютий 2018 року, для відновлення своїх порушених прав вони були змушені звернутися до суду, суд вважає наявними підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди. Внаслідок невиконання рішення суду (судових наказів) про стягнення на користь позивачів нарахованої, але невиплаченої заробітної плати протягом досить тривалого часу, позивачам завдана моральна шкода, яка виразилась в їх фізичних та психологічних стражданнях, оскільки вони тривалий час не могли отримати кошти, у зв`язку з чим вони та їхні родини були поставлені в скрутне матеріальне становище, що стало наслідком зміни звичного способу життя, а тому суд вважає безпідставними посилання відповідача на відсутність правових підстав для стягнення моральної шкоди. При визначені розміру відшкодування моральної шкоди, завданої кожному з позивачів, суд враховує вимоги виваженості, розумності та справедливості, характер та тривалість заподіяння душевних страждань та вважає, що достатнім та співмірним зі змістом порушених трудових прав розміром для компенсації такої шкоди буде сума по 5000 грн, яка і підлягає стягненню з відповідача на користь кожного з позивачів.» Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16 січня 2019 року у справі №755/14904/18 частково задоволено позов [PERSON] до Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Ухвалено стягнути з Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату та оплату щорічної основної відпустки у загальному розмірі 56011 (п`ятдесят шість тисяч одинадцять) грн. 35 коп. без урахування обов`язкових податків та зборів. Зобов`язано Державне підприємство «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію на нараховану, але не виплачену заробітну плату. Зобов`язано Державне підприємство «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» нарахувати та виплатити [PERSON] компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати станом на 02.10.2018 року. Постановою Київського апеляційного суду від 23 квітня 2029 року апеляційну скаргу Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» задовольнити частково. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 січня 2019 року в частині стягнення з Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь [PERSON] заробітної плати та щорічної основної відпустки, і моральної шкоди змінено, зменшено розмір заробітної плати з 56 011 грн 35коп. до 8 176 грн 84коп. (сума зазначена без вирахування обов`язкових платежів), моральної шкоди з 5 000 грн до 3 000 грн. В іншій частині рішення суду залишити без змін. Судовим наказом Дніпровського районного суду міста Києва від 20.06.2017 (справа № 755/9027/17) стягнуто з Української студії телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за період з 01.06.2016 року станом на 01.06.2017 року в розмірі 41 808,50 грн. Судовим наказом Дніпровського районного суду міста Києва від 26.12.2017 (справа № 755/19261/17) стягнуто з Української студії телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за період з 01.01.2015 року по 31.12.2015 року в розмірі 11 687,58 грн, нараховану, але не виплачену матеріальну допомогу за 2015 рік в розмірі 45 900,00 грн. Судовим наказом Дніпровського районного суду міста Києва від 16.03.2018 (справа № 755/3550/18) стягнуто з Української студії телевізійних фільмів «Укртелефільм» на користь [PERSON] заборгованість по нарахованій але не виплаченій заробітній платі за період з 01.06.2017 року по 31.12.2017 року в розмірі 29 800,93 грн. Сторонами не заперечується перебування [PERSON] з відповідачем в трудових відносинах, а також його звільнення в травні 2018 року. Стосовно позовних вимог позивачів [PERSON] , [PERSON] , про стягнення компенсації за невикористані відпустки, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, суд приходить до наступного. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т.1 а.с.14-зворот). 15 вересня 2022 року [PERSON] видано свідоцтвом про право на спадщину за законом щодо вказаного в цьому свідоцтві майна [PERSON] (т.1 а.с.15). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т.2 а.с.54) 08 серпня 2023 року [PERSON] видано свідоцтвом про право на спадщину за законом щодо вказаного в цьому свідоцтві майна [PERSON] (т.1 а.с.14). Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1219 ЦК України передбачені права та обов`язки особи, які не входять до складу спадщини, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 243/13575/19 (провадження № 61-11268сво20) зазначив, що «тлумачення статті 1227 ЦК України доводить, що: - цією правовою нормою встановлено сингулярне правонаступництво членів сім`ї спадкодавця на отримання належних йому та не отриманих ним за життя грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат. Указані суми включаються до складу спадщини лише у разі відсутності у спадкодавця членів сім`ї чи їх відмови від права на отримання вказаних сум. Специфіка правонаступництва прав на отримання сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат обґрунтовується необхідністю: а) створення умов для охорони майнових інтересів членів сім`ї спадкодавця в разі, коли вони не є його спадкоємцями; б) забезпечення можливості реалізації права на одержання членами сім`ї спадкодавця належних йому грошових коштів без дотримання передбаченої ЦК України процедури оформлення спадщини; - право на одержання грошових сум заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, інших соціальних виплат виникає у членів сім`ї спадкодавця внаслідок вказівки закону (стаття 1227 ЦК України) та додаткового юридичного факту - смерті спадкодавця. Окрім цього, звичайно, необхідно, щоб спадкодавець не реалізував належне йому право на отримання певних сум. Причини, через які ці суми не були отримані, можуть бути різноманітними, але закон не надає їм юридичного значення. Моментом, з якого виникатимуть права на отримання виплат, буде момент смерті спадкодавця. Законодавець не вказує, що перехід права на отримання цих сум є спадкуванням, а члени сім`ї - спадкоємцями. Це має важливе значення, оскільки дозволяє зробити висновок, що на набуття права на одержання грошових сум відповідно до статті 1227 ЦК України не поширюються норми про спадкування за заповітом або законом, зокрема, щодо усунення від спадкування (стаття 1224 ЦК України), прийняття, строків прийняття та оформлення спадщини, врахування цих сум при визначенні розміру обов`язкової частки (стаття 1241 ЦК України), задоволення вимог кредиторів (стаття 1281 ЦК України). Відповідно, при включенні зазначених прав до складу спадщини їх спадкування має відбуватися за правилами, встановленими для спадкування за заповітом або законом; - право на перерахунок певних виплат, яке мав винятково спадкодавець, що був їх одержувачем, оскільки така можливість пов`язана з його суб`єктивним правом (зокрема право на страхові виплати). Саме тому у членів сім`ї спадкодавця або ж у спадкоємців не виникає права вимагати перерахунку відповідних сум. Теж саме стосується і випадку вимагати призначення тієї чи іншої виплати. Тому потрібно відмежовувати ситуації при застосуванні положень статті 1217 ЦК України, за яких члени сім`ї чи спадкоємці вимагають перерахунку чи призначення певних виплат, та випадки, за яких спадкодавцю неправомірно припиняють ті чи інші виплати». Згідно зі статтею 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Виходячи з аналізу вищезазначених правових норм, предметом спадкування можуть бути лише конкретні суми виплат, які належали спадкодавцеві за життя і залишилися недоотриманими у зв`язку з його смертю, у тому числі кошти відповідно до судового рішення, яке набрало законної сили за життя позивача. Такий правовий висновок викладено, зокрема в постанові Верховного Суду від 01 травня 2023 року у справі №520/926/21. Отже заявлені [PERSON] , [PERSON] вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки за життя [PERSON] та [PERSON] не скористались правом на звернення з вимогами про стягнення заявлених [PERSON] та [PERSON] у позовній заяві сум, та такі суми стягнуті не були. Додатково, що стосується вимог [PERSON] та [PERSON] про стягнення моральної шкоди, слід зауважити, що за положеннями ст. 237-1 КЗпП України (в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин) відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отже положення цієї статті розповсюджуються лише на осіб, які перебували з роботодавцем (в даному випадку відповідачем) у трудових відносинах. Проте [PERSON] та [PERSON] не є такими особами. Стосовно позовних вимог позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення компенсації за невикористані відпустки, суд приходить до наступного. Аналіз положень статей 47, 116 КЗпП України свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Згідно з частиною першою статті 83 КЗпП України та частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно до статей 4, 6 Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством. Згідно із статтею 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (частина перша статті 6 Закону України «Про відпустки», стаття 75 КЗпП України). Відповідно до статті 79 КЗпП України черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Невикористана частина щорічної відпустки має бути надана працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка (частина сьома статті 79 КЗпП України). Загальна тривалість щорічних основної та додаткових відпусток не може перевищувати 59 календарних днів, а для працівників, зайнятих на підземних гірничих роботах, - 69 календарних днів (частина третя статті 10 Закону України «Про відпустки»). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Суд звертає увагу, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див: пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц); постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21). Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри. При цьому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20)). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)). З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)). В Дигестах, наприклад, вказувалося, що juris praecepta sunt haec: honeste vivere, alterum non laedere, suum cuique tribuere (норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах). Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24)). В постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №755/13042/18 зазначено наступне: «Суди встановили, що відповідно до наказу від 21 грудня 2017 року № 519 «Про перетворення ДП УСТФ «Укртелефільм» у Публічне акціонерне товариство «Укртелефільм» головою комісії з перетворення призначено Аврахова Т. Г. (т. 1, а.с. 195-198).» «Згідно з наказом ДП УСТФ «Укртелефільм» від 20 квітня 2018 року № 26/1-К перший заступник генерального директора ДП УСТФ «Укртелефільм» [PERSON]. звільнений із займаної посади з 23 квітня 2018 року (т. 1, а. с. 184). Відповідно до наказу від 27 березня 2018 року № Н-327/1 начальник кадрів та адміністративної роботи ДП УСТФ «Укртелефільм» [PERSON] звільнена із займаної посади з 30 березня 2018 року (т. 1, а. с. 185). Згідно з наказом від 16 липня 2018 року № 189-к Аврахов Т.Г. призначений на посаду генерального директора ДП УСТФ «Укртелефільм» з 16 липня 2018 року (т. 1, а. с. 202). Відповідно до наказу Державного комітету телебачення і радіомовлення України від 21 грудня 2017 року № 519 «Про перетворення державного підприємства «УСТФ «Укртелефільм» у публічне акціонерне товариство «Укртелефільм» припинено ДП УСТФ «Укртелефільм» шляхом перетворення у Публічне акціонерне товариство «Укртелефільм» та створено комісію з перетворення підприємства, головою якої призначено Аврахова Т.Г. Членом комісії також призначено генерального директора Підлісного В. О. Згідно з частиною четвертою статті 105 ЦК України до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється. Отже, з 21 грудня 2017 року управління ДП УСТФ «Укртелефільм» здійснювалося головою комісії Авраховим Т. Г. та членами комісії.» На підтвердження позовних вимог в частині стягнення компенсації за невикористані відпустки позивачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] подані до суду наступні докази: Копія довідки невикористаних відпусток працівниками Української студії телевізійних фільмів «Укртелефільм» на 01.01.2018, підписана начальником відділу кадрової та адміністративної роботи [PERSON] від 02.02.2018, в якій зазначено: 4. [PERSON] - період 08.10.2011 - 2017, всього днів - 217, повних відпусток на 01.01.2018 - 7; 5. [PERSON] - період 03.05.2015 - 2017, всього днів - 62, повних відпусток на 01.01.2018 - 2; 36. [PERSON] - період 14.07.2011 - 2017, всього днів - 140, повних відпусток на 01.01.2018 - 5. (т.1 а.с.69). Ця довідка не містить ані кутового штампу ані печатки підприємства. Копія наказу Української студії телевізійних фільмів «Укртелефільм» №3 від 07.02.2018 щодо виконання планів щорічних відпусток, підписаного головою комісії з перетворення Авраховим Т.Г. , за яким зокрема наказано: до 15.00 годин 08.02.2018 заступникам генерального директора, керівникам підрозділів надати в письмовому вигляді пояснення щодо невикористаних відпусток кожним працівником державного підприємства Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм», а також пропозиції щодо використання відпустки працівниками студії у період з 10 лютого по 10 квітня 2028р. (п.1); до 14.02.2018 начальнику відділу кадрової та адміністративної роботи подати на затвердження графік відпусток на 2018 рік та графік використаних відпусток за минулі періоди у часі від 10.04.2018 (п.2). (т.1 а.с.70) Копія акту про складання та надання голові комісії з перетворення [PERSON] . Довідки невикористаних відпусток працівниками Української студії телевізійних фільмів «Укртелефільм» від серпня 2018 року (число виправлено), в якому зазначено, що керівник Комплексу відеозйомок та монтажу [PERSON] , головний спеціаліст (референт) [PERSON]., перший заступник генерального директора [PERSON]., член комісії з перетворення, головний бухгалтер [PERSON] підписали даний акт про те, що на вимогу голови комісії з перетворення Аврахова Т.Г. начальником відділу кадрової та адміністративної роботи [PERSON] на підставі первинних кадрових документів 02.02.2018 була складена Довідка невикористаних відпусток працівниками Української студії телевізійних фільмів «Укртелефільм» станом на 01.01.2018 та через головного спеціаліста (референта) [PERSON] передана голові комісії з перетворення Аврахову Т.Г . На підставі довідки невикористаних відпусток працівниками Української студії телевізійних фільмів «Укртелефільм» головою комісії з перетворення Авраховим Т.Г. було видано наказ №3 від 07.02.2018 щодо виконання планів щорічних відпусток, «в чому власноручно підписались» вказані в акті особи. (т.1 а.с.70-зворот). Отже зміст акту фактично містить припущення, що наказ №3 від 07.02.2018 виданий на підставі довідки невикористаних відпусток від 02.02.2018, оскільки жодна із вказаних в акті осіб не була видавником наказу №3 від 07.02.2018. Заперечуючи проти цих доказів відповідач вказує на те, що на вимогу комісії з перетворення посадовими особами підприємства не були надані документи первинної бухгалтерської та кадрової документації, та зазначає, що комісія з перетворення не мала достовірних та підтверджених даних щодо наявного обсягу заборгованості підприємства перед працівниками, на вимогу комісії не було надано належних документів, які б підтвердили факт існування непогашених щорічних відпусток, позивачами також не надані документи первинної звітності на підтвердження наявності невикористаних відпусток. При цьому протягом 5 років у позивачів не виникало спору щодо належних ним сум компенсації за щорічні відпустки. Разом із тим, надана позивачами довідка не містить кутової печатки, не засвідчена належним чином. Оригіналу Акту від 08.02.2018 про складання та надання довідки у позивачів також немає. Отже ця довідка не може бути визнана як належний та допустимий доказ, ідентифікована як документ кадрової звітності підприємства, оскільки не відповідає вимогам та стандартам оформлення документів з кадрових питань. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1, 4 ст. 12 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1. ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Надіючи оцінку довідці невикористаних відпусток працівниками Української студії телевізійних фільмів «Укртелефільм» на 01.01.2018, підписаній начальником відділу кадрової та адміністративної роботи [PERSON] від 02.02.2018, суд відзначає, що ця довідка не містить ані кутового штампу ані печатки підприємства. В акті про складання та надання голові комісії з перетворення [PERSON] . Довідки невикористаних відпусток працівниками Української студії телевізійних фільмів «Укртелефільм» від серпня 2018 року стверджується, що Довідка невикористаних відпусток працівниками Української студії телевізійних фільмів «Укртелефільм» станом на 01.01.2018 складена начальником відділу кадрової та адміністративної роботи [PERSON] 02.02.2018 на підставі первинних кадрових документів, проте таких документів матеріали справи не містять. За викладених обставин відсутні визначені законом підстави для визнання довідки невикористаних відпусток працівниками Української студії телевізійних фільмів «Укртелефільм» допустимим, достовірним та достатнім доказом наявності у позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на час звільнення невикористаних відпусток, за які підлягала б стягненню відповідна компенсація. Інших доказів на підтвердження наявності та тривалості невикористаних позивачами відпусток стороною позивачів не надано та матеріали справи не містять. Тому в цій частині вимоги [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, суд приходить до наступного. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України). Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно зі статтями 1, 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). При цьому статтею 7 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Отже законом чітко визначений порядок захисту порушеного права в разі порушенням строків виплати заробітної плати (компенсація працівникам втрати частини заробітної плати) - звернення до власника або уповноваженого ним органу (особи). А відмова у виплаті компенсації може бути оскаржена в передбаченому законом порядку. Нарахування роботодавцем такої компенсації з власної ініціативи законом не передбачена. З огляду на те, що позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не звертались до відповідача із заявами про виплату компенсації відповідно до Закону № 2050-ІІІ та Порядку № 159, а відповідач не відмовляв позивачам у виплаті відповідної компенсації, то звернення до суду з такими вимогами є передчасним. Крім того, в матеріалах справи відсутні належні докази того, коли та в якому розмірі відбувалось погашення заборгованості по заробітній платі позивачів (довідки державного виконавця тощо). Наявна в матеріалах справи виписка по особовому рахунку відповідача за період з 16.05.2017 по 08.11.2019 (т.1 а.с.71-109) не є актуальною на час розгляду даної справи. Виписка по рахунку [PERSON] є неповною, а довідка пенсійного фонду ОК-7 сформована по 2018 рік (т. 2 а.с.221-223). Крім того, з наявних в матеріалах справи довідках пенсійного фонду ОК-7, в тому числі й [PERSON] (т.2 а.с.55) неможливо встановити, заборгованість за якими саме вимогами сплачувалась відповідачем - за заробітною платою чи за іншими сумами, стягнутими за рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року у справі №755/5938/20. Отже в цій частині вимоги [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] також не підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд приходить до наступного. Так [PERSON] просить стягнути з відповідача 65 213,88 грн (станом на 30 вересня 2023 року включно) середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто по день ухвалення рішення суду. [PERSON] просить стягнути з відповідача 183 166,02 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто по день ухвалення рішення суду. [PERSON] просить стягнути з відповідача 133 937,00 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто по день ухвалення рішення суду. При цьому, як убачається з розрахунків позивачів, долучених до позовної заяви, заявлені до стягнення суми середнього заробітку розраховані: [PERSON] - з 04 серпня 2022 року по 30 вересня 2023 року включно (т.2 а.с.220); [PERSON] - з 04 серпня 2022 року по 30 вересня 2023 року включно (т.2 а.с.246); [PERSON] - з 04 серпня 2022 року по 30 вересня 2023 року включно (т.3 а.с.3-а). Представник позивачів у судовому засіданні пояснив, що суми середнього заробітку по всім позивачам розрахований по 30 вересня 2023 року включно, при цьому позивачі просять стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по дату ухвалення рішення. Як вже зазначалось вище, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року у справі №755/5938/20 стягнуто на користь позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] середній заробітку за прострочення належних при звільненні позивачів виплат з дня наступного після отримання відповідачем вимоги про розрахунок 10 жовтня 2020 року по день ухвалення рішення судом, тобто по 03 серпня 2022 року. При цьому в задоволенні вимог позивачів щодо стягнення середнього заробітку за час, що перебував 10 жовтня 2020 року позивачам було відмовлено. Разом із тим, представник позивачів також пояснив, що остаточний розрахунок було проведено: з [PERSON] - 24.02.2023; з [PERSON] - 14.02.2023; з [PERSON] - 14.02.2023, що не заперечується відповідачем. Отже є безпідставним та такими, що свідчать про недобросовісність позивачів вимоги про стягнення середнього заробітку по дату ухвалення рішення, тоді як на час звернення з цим позовом до суду відповідачем вже була погашена заборгованість по заробітній платі, що визнано представником позивачів у судовому засіданні. Крім того, за проведеними позивачами розрахунками, середньоденний заробіток становить: [PERSON] - 215,94 грн; [PERSON] - 606,51 грн; [PERSON] - 433,57 грн, тоді як рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року у справі №755/5938/20 встановлено, що середньоденний заробіток становить: [PERSON] - 206,01 грн; [PERSON] - 606,51 грн; [PERSON] - 433,57 грн. Також суд не може погодитись з доводами позивачів про те, що до спірних відносин підлягають застосуванню положення ст. 117 Кодексу законів про працю України в редакції, що діяла, як зазначено у позові, станом на час виникнення спірних правовідносин, адже наведені позивачами з цього приводу доводи суперечать правовій позиції Верховного Суду в справі № 757/37241/20-ц (провадження № 61-15667св21), який в постанові від 25 січня 2023 року, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та ухвалюючи власне рішення за позовом про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, дійшов висновку про стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Так 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-ІХ, яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, а саме встановлено обмеження, згідно з яким виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців. Так, відповідно до ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 за № 100 (далі - Порядок). Відповідно до п. 2 Порядку, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Отже, враховуючи, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року у справі №755/5938/20 вже стягнуто на користь позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] середній заробіток за прострочення належних при звільненні позивачів виплат з дня наступного після отримання відповідачем вимоги про розрахунок 10 жовтня 2020 року по день ухвалення рішення судом, тобто по 03 серпня 2022 року та цим рішенням встановлена середньоденна заробітна плата, виходячи з якої має розраховуватись середній заробіток через прострочення виплати заробітної плати, а саме: [PERSON] - 206,01 грн; [PERSON] - 606,51 грн; [PERSON] - 433,57 грн, з 04 серпня 2022 року + 6 місяців складає 132 робочих дні. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку не погіршує становище працівника. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. Аналогічний правовий висновок зроблений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі №9901/407/19. Таким чином з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню середній заробіток по час затримки розрахунку при звільненні в сумі: на користь [PERSON] - 27 193,30 грн (206,01 грн х 132 робочих дні); [PERSON] 80 059,32 грн (606,51 грн х 132 робочих дні); [PERSON] 57 231,24 грн (433,57 грн х 132 робочих дні), з утриманням з цих сум передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів при її виплаті. Отже в цій частині вимоги вказаних позивачів підлягають частковому задоволенню. Стосовно позовних вимог позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, суд приходить до наступного. Аналіз положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. В п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Як роз`яснено в п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - постанова Пленуму) відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Згідно положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2022 року у справі №755/5938/20 вже стягнуто на користь позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] моральну шкоду. Відповідно до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України). Вимоги позивачів про відшкодування моральної шкоди в даній справі обґрунтовані єдиною фактичною підставою - моральними стражданнями позивачів, які особливо загострилися після повномасштабного вторгнення рф та з початком воєнних дій. При цьому позивачі не вказували на жодні негативні явища, які б виразились в моральних стражданням, яких позивачі зазнали внаслідок затримки розрахунку при звільненні. Виходячи з наведеного, оцінюючи всі наявні в матеріалах справи та досліджені судом докази, з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд не вбачає визначених ст. 237-1 КЗпП України підстав для стягнення з відповідача на користь позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] моральної шкоди. Щодо інших доводів сторін, викладених у заявах по суті справи, усних та письмових поясненнях, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 (заява №63566/00) «Пронін проти України» зазначено, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. З огляду на викладене вище, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» про стягнення компенсації за невикористані відпустки, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, а саме з Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» підлягає стягненню: на користь [PERSON] сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 04 серпня 2022 року не більш, як за шість місяців у розмірі 27 193,30 грн, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів при її виплаті; на користь [PERSON] сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 04 серпня 2022 року не більш, як за шість місяців у розмірі 80 059,32 грн, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів при її виплаті; на користь [PERSON] сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 04 серпня 2022 року не більш, як за шість місяців у розмірі 57 231,24 грн, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів при її виплаті. В іншій частині позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] задоволенню не підлягають. Позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] про стягнення компенсації за невикористані відпустки, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди - не підлягають задоволенню в повному обсязі. За змістом ст. 209 ЦПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат. Згідно положень ч. 1, 2 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням часткового задоволення позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню судовий збір (з урахуванням коефіцієнту 0,8): на користь [PERSON] - 217,54 грн; на користь [PERSON] - 640,47 грн; на користь [PERSON] - 457,84 грн. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу. За правилом ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). Згідно положень ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Згідно ч.3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 ЦК України. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України). Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. (ч.1 ст.632 ЦК України) 04 вересня 2023 року між Адвокатським бюро «Гончарук та партнери» (далі - АБ) та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (кожним окремо) були укладені договори про надання правничої допомоги (далі - договори), згідно умов яких адвокат зобов`язується здійснити захист, представництво інтересів клієнта з метою стягнення на користь клієнта з боржника Державного підприємства «Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» невиплаченої заробітної плати, грошової компенсації за невикористану відпустку, компенсації за порушення строків виплати заробітної плати та моральної шкоди, інших платежів, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання цього договору. (т.1 а.с. 147, 151, 156-159). В п.4.1. ч. 4 договору обумовлено, що за правничу допомогу, передбачену цим договором, клієнт сплачує адвокату грошову винагороду (гонорар) у фіксованому розмірі: за надання правової інформації, консультації і роз`яснень з правових питань щодо предмету договору, підготовку позовну з додатками, витребування, подачу тощо необхідних документів до суду першої інстанції, представництво інтересів в суді першої інстанції - 60 000,00 грн, а також + 5 000,00 грн за кожне судове засідання. Гонорар підлягає сплаті протягом шести місяців з дати набрання чинності рішенням суду (п. п.4.4. ч. 4 договору). Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання заяв по суті справи, інших заяв та клопотань, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Подібний правовий висновок сформовано в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19. Представництво інтересів всіх позивачів у даній справі здійснювалось адвокатом Гончаруком М.П., який діяв від імені клієнтів на підставі договорів, звернувся до суду з позовом та брав участь у судових засіданнях. В позовній заяві зазначений розмір судових витрат в суді першої інстанції - 60 000,00 грн + еквівалент 100 доларів США за кожне судове засідання. Разом із тим, ч. 4 ст.137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК України). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст.137 ЦПК України). У відзиві на позовну заяву викладені заперечення щодо заявленого позивачами розміру витрат на правничу допомогу (т.3 а.с.115-116). Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та від 22.11.2019 у справі №910/906/18. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial