Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-13 00:00:00

У серпні 2024 року [PERSON] звернувся до суду із позовом про визнання недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права інформацію, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію та стягнення компенсації моральної шкоди. Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що [INFO] на сайті газети «Закон і Бізнес» було оприлюднено публікацію під назвою «Уся родина адвоката Порошенка Ігоря Голованя ухиляється від мобілізації». У статті, зокрема, стверджувалося, що чоловік сестри [PERSON] позивач «ухиляється від мобілізації» та «розшукується органами ТЦК». У публікації також містилося його фото, було використано його ім`я, а також оприлюднено відомості про сімейний стан без його згоди. Позивач просить визнати недостовірною поширену інформацію, а саме що: «Уся родина адвоката Порошенка Ігоря Голованя ухиляється від мобілізації», «Адвокат колишнього Президента Петра Порошенка Ігор Головань сфальсифікував документи та став непридатним до служби. Також ухиляються від мобілізації й його родичі», «Чоловік сестри [PERSON] , 1977 р.н. також розшукується органами ТЦК та ухиляється від проходження ВВК». Позивач не «ухиляється від мобілізації» і не «розшукується органами ТЦК». Позивач стверджує, що він не є особою, яка ухиляється від мобілізації, не перебуває у розшуку і має законні підстави не підлягати мобілізації, зокрема оскільки є батьком двох дітей з інвалідністю, одна з яких є неповнолітньою. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 16.08.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. Представник відповідача ТОВ «Редакція газети «Закон і Бізнес» подав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що поширення публікації, представляло суспільний інтерес, а публікація була оприлюднена в рамках реалізації права на свободу слова, передбаченого ст.\~34 Конституції України та міжнародними угодами, така публікація була заснована на відомостях адвоката Ісаєвської\~О.В. і була здійснена з метою інформування громадськості про можливі порушення закону, що є важливим у демократичному суспільстві. Вказав, що питання виконання військового обов`язку під час воєнного стану в Україні є надзвичайно важливим, оскільки воно зачіпає не лише питання національної безпеки, але й принципи справедливості та рівності у суспільстві. Представник відповідача зазначив, що під час підготовки матеріалу були дотримані всі необхідні стандарти журналістики, зокрема, перевірка джерел інформації. Оскільки відомості надійшли від [PERSON] , яка є адвокатом, відповідач вважав їх достатньо надійними для оприлюднення. Тим більше подання [PERSON] заяви про кримінальне правопорушення до ДБР підтверджує серйозність висловлених нею зауважень і відповідно підтверджує правомірність поширення такої інформації. Стосовно стягнення компенсації моральної шкоди вказав, що позивач не надав достатніх доказів на підтвердження обставин завдання йому моральних страждань саме поширенням інформації, не довів фактичного існування шкоди та її зв`язку із поширенням інформацією. Відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву в якому заперечувала повністю проти позовних вимог, посилаючись на те, що підґрунтям для публікації стало виявлення нею протиправних дій з боку [PERSON] , його найближчих родичів до кола яких входить і позивач [PERSON] , про що вона проінформувала суспільство через засоби масової інформації, а також звернулася із відповідною заявою про вчинення кримінальних правопорушень до Державного бюро розслідувань. Зауважила, що інформація, яку позивач вимагає спростувати, здебільшого стосується інших осіб. Також відповідачка вказала, що поширення оспорюваної інформації має суспільний інтерес, оскільки стосувалося питань, що впливають на фундаментальні принципи рівності і справедливості, а будь-які спроби уникнути виконання цього обов`язку викликають резонанс у суспільстві. Інформація була оприлюднена в рамках реалізації права на свободу вираження думки та інформування громадськості. Стосовно вимоги про відшкодування моральної шкоди відповідачка зазначила, що позивач не надав належних доказів на порушення відповідачами його прав, які б призвели до моральних страждань, а сам факт поширення інформації чи опублікування зображання не є достатніми доказами наявності душевних страждань. Представником позивача, адвокатом Кунянським\~С.М. надано відповідь на відзив ТОВ «Редакція газети «Закон і Бізнес» в якому вказує, що ТОВ «ЗіБ» не надало жодного пояснення щодо достовірності оскарженої інформації, окрім посилань на заяву О.\~Ісаєвської. Посилання ТОВ «ЗіБ» до «стандартів журналістської етики, яка включає подання суспільно значимих точок зору та належну обробку інформації» виглядають неспроможними. ТОВ «ЗіБ» оприлюднило на своєму сайті бездоказову неправду, посилаючись виключно на слова О.\~Ісаєвської. Просить позовні вимоги задовольнити. Також, представником позивача подано відповідять на відзив [PERSON] в якому вказує, що стосується суті порушень особистих немайнових прав позивача, відповідачка не спростувала і не заперечила того, що без згоди позивача були поширені дані про його сімейний стан, а також його зображення, відсутнє у відкритому доступі. Той факт, що, за її словами, зображення позивача в неї було відсутнє, не спростовує факту поширення цього зображення у публікації, співавторкою якої вона є. В оскарженій публікації міститься не критика чи інші оціночні судження, а фактичні твердження. Отже обставини наявності чи відсутності у позивача чи його родичів статусу публічної особи взагалі не мають жодного значення. Наполягає на задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] подала заперечення на відповідь на відзив в якому вказала, що спірна публікація конкретизує факти без узагальнень, що дозволяє зробити висновок про їх обґрунтованість. Відповідач вважає, що право позивача не було порушено, оскільки інформація яка була оприлюднена, стосується важливих аспектів, пов`язаних з ухиленням від мобілізації. Ця тема є суспільно значущою, оскільки стосується виконання громадянського обов`язку, а тому інформування суспільства про дані факти є виправданими. Також, інформація, яка була оприлюднена, не містить особистих даних, які б вважалися конфіденційними, оскільки стосується суспільної діяльності [PERSON] , його родичів, включаючи позивача у контексті виконання законних обов`язків, які мають суттєве значення для суспільства, а саме дотримання законодавства та виконання військового обов`язку перед державою. У даному випадку повністю дотримано справедливий баланс між правом на особисте життя та правом суспільства на отримання інформації про важливі події, що можуть вплинути на його безпеку та законність. Таким чином, відповідач вважає, що обґрунтовано вказала у відзиві на позовну заяву, що вимоги позивача не пов`язані з інформаційним правом, адже питання про сімейний стан і зображення позивача не стосується предмета позову, оскільки позивач просить визнати недостовірною та спростувати саме інформацію, поширену [INFO] в мережі інтернет. Питання, що стосуються сімейного стану позивача та розміщення його зображення, не є безпосередньо пов`язаними з предметом позову, який стосується визнання недостовірною конкретної інформації та її спростування, а тому вказані питання не впливають на сутність справи і їх розгляд виходить за межі заявлених вимог. У зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач ТОВ «Редакція газети «Закон і Бізнес»» подало заперечення на відповідь на відзив зазначивши, що інформація для публікації була отримана безпосередньо від адвоката О.\~Ісаєвської, що подала заяву, і яка підтвердила факт наміру подати заяву про кримінальне правопорушення. Публікація базувалася на підтверджених фактах, зокрема, про наявність наміру звернення до правоохоронних органів, що було відомо відповідачу ще до офіційного подання заяви. Відповідач діяв в умовах суспільного інтересу, про що детально вказував у відзиві на позов, і мав право оприлюднити таку інформацію, ґрунтуючись на підтверджених намірах адвоката О.\~Ісаєвської. Отже, відповідач не визнає жодних недостовірних відомостей і вважає, що оприлюднена інформація, яка безпосередньо стосувалася [PERSON] і його родичів, у тому числі і позивача, має суспільне значення та викликає суспільний резонанс, оскільки стосується мобілізації та рівності всіх громадян України перед законом і їхнього обов`язку перед державою. Уникнення мобілізації через фальсифікацію документів під різними приводами є особливо чутливим питанням в умовах воєнного стану, що привертає увагу суспільства до справедливості та відповідальності кожного громадянина у виконанні своїх обов`язків перед Україною. Отже, початок досудового розслідування підтверджує наявність реальних правових підстав для публікації, що спростовує твердження представника позивача про те, що відповідач не міг знати змісту або часу подання заяви. За таких осбтавин, відповідач просить відмовити в позові повністю. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 23.10.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Представник позивача в судовому засіданні, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить суд їх задовольнити з підстав викладених у позові. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, надавши до суду заяви про здійснення розгляду справи без їх участі. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.\~13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом під час розгляду справи встановлено та не заперечується сторонами, що [INFO] на веб-сайті газети «Закон і Бізнес» за посиланням https://zib.com.ua/ua/162552.html опубліковано інформацію наступного змісту: «Адвокат колишнього Президента Петра Порошенка Ігор Головань сфальсифікував документи та став непридатним до служби. Також ухиляються від мобілізації й його родичі. Про це повідомила Закон і Бізнес адвокат Олени Ісаєвської, вказавши, що така інформація їй стала відома у процесі вивчення протиправної діяльності І.\~Голованя. За словами [PERSON] , [PERSON] , 1968\~р.н., на початку червня визнано ВЛК [INFO] непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку на підставі ст.ст.\~31а (розлади зору) та 39а (гіпертонічна хвороба) додатка до наказом Міноброни №\~402. Наразі висновок направлено до ЦВЛК Міноборони». Крім того, рідний брат [PERSON] , 1972\~р.н., ховається від органів ТЦК. Не з`явився на ВВК у [INFO] та син [PERSON] , 1990 р.н. Чоловік сестри [PERSON] , 1977\~р.н. також розшукується органами ТЦК та ухиляється від проходження ВЛК. За її словами, « [PERSON] , 1968 р.н., на початку червня визнано ВЛК [INFO] непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку на підставі ст.ст.\~31а (розлади зору) та 39\~а (гіпертонічна хвороба) додатка до наказом Міноброни №\~402. Наразі висновок направлено до ЦВЛК Міноборони». Крім того, рідний брат [PERSON] , 1972\~р.н., ховається від органів ТЦК. Не з`явився на ВВК у [INFO] та син [PERSON] , 1990 р.н. Чоловік сестри [PERSON] , 1977\~р.н. також розшукується органами ТЦК та ухиляється від проходження ВВК. Як стало відомо, адвокат О.\~Ісаєвська найближчим часом звернеться із заявою про злочин до правоохоронних органів. І.\~Головань відомий тим, що веде [PERSON] , який підозрюється в державній зраді, раніше вів засудженого за умисні вбивства [PERSON] . Крім того, від мобілізації ховаються діти [PERSON] ». Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. За змістом частин першої та другої статті 34 Конституції України кожному гарантовані права на свободу слова, вільне вираження своїх поглядів і переконань, вільне поширення інформації, зокрема письмово. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (частина третя статті 34 Конституції України). Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (частина перша статті 68 Конституції України). Положеннями частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні статті 10 Конвенції, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За приписами частин першої, четвертої, шостої та сьомої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших медіа, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж медіа в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж медіа є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому медіа, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до частини першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Першочерговим у даному спорі є оцінка позову на предмет недостовірності інформації, викладеній у прохальній його частині, дослідження чи є інформація, висловлена безпосередньо відповідачами, оціночним судженням чи твердженням, достовірним чи ні чи має така інформація суспільний інтерес. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 08.06.2021 у справі №\~918/121/20 за положеннями ст.\~277 ЦК України, розглядаючи справи, предметом позову в яких є спростування недостовірної інформації, суди повинні враховувати, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а)\~поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б)\~поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в)\~поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г)\~поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Аналізуючи зміст публікації, яка є предметом спору, суд встановив, що частина інформації, спростування якої вимагає позивач, не містить згадки про нього та не стосується його особисто. Згідно з ч.\~1 ст.\~4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.\~277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Так, інформація наступного змісту: «Адвокат колишнього Президента Петра Порошенка Ігор Головань сфальсифікував документи та став непридатним до служби» не містить згадки про позивача, а тому вимоги щодо спростування такої інформації, не можуть бути предметом розгляду в межах цього позову. Отже, позивач не може вимагати спростування інформації, яка не стосуються його особисто, тому відповідні вимоги є безпідставними. Аналіз речення «Уся родина адвоката Порошенка Ігоря Голованя ухиляється від мобілізації» має узагальнений характер і не містить конкретних тверджень щодо позивача, не містить індивідуальних характеристик позивача, а фактично, є частиною загальної оцінки мобілізаційного процесу. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Зазначене узгоджується із роз`ясненнями, наданими судам у постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N\~1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (пункти 1, 4, 15, 19 цієї постанови). Подібні за змістом правові висновки викладені також Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 12 листопада 2019 року в справі №\~904/4494/18, провадження №\~12-110гс19 (пункт 6.26), від 07 грудня 2021 року в справі №\~905/902/20, провадження №\~12-52гс21 При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Частина перша статті 30 Закону України «Про інформацію» встановлює заборону на притягнення до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Згідно з частиною другою указаної статті оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Як зазначено у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, Lingens v.\~Austria, №\~9815/82, §\~46, від 08 липня 1986 року, свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. Єдине речення, що прямо стосується позивача: «Чоловік сестри [PERSON] , 1977\~р.н. також розшукується органами ТЦК та ухиляється від проходження ВВК». Водночас аналізуючи зміст даного речення, письмові докази та пояснення учасників справи, ураховуючи і оцінюючи зміст й направленість всієї публікації (її контекст) суд встановив, що наведене вище речення має оціночний характер, оскільки входить до загального обговорення теми мобілізації та можливого ухилення від неї серед певної групи осіб. Дане речення у системного зв`язку і окремо дає підстави для висновку, що воно не є категоричним твердженням юридичного факту, оскільки не містить відомості, які є частиною суспільної дискусії. Фраза «ухиляється від проходження ВВК» є припущенням та має оціночний характер, що виключає її спростування відповідно до ст.\~30 Закону України «Про інформацію». Відповідно до ст.\~10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Право на свободу слова, закріплене у статті 34 Конституції України, означає, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Вона також забезпечує вільний вибір форми отримання інформації: усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. У справі «Thorgeir Thorgeirson v.Iceland» (1992) ЄСПЛ зазначив, що незважаючи на те, що преса не повинна переступати межі, встановлені, зокрема, для «захисту репутації ... інших», вона, тим не менш, зобов`язана поширювати інформацію та ідеї з питань, що становлять суспільний інтерес. Це не лише завдання передавати таку інформацію та ідеї: громадськість також має право їх отримувати. Якби було інакше, преса не змогла б виконувати свою життєво важливу роль «сторожового пса громадськості». Як встановлено судом, на момент публікації відповідач [PERSON] повідомила відповідача ТОВ «Редакція газети «Закон і Бізнес» про свій намір звернутися до Державного бюро розслідувань із заявою про можливі правопорушення, пов`язані із мобілізацією [PERSON] та інших осіб. Наступного дня, а саме 06.02.2024 року така заява була подана до ДБР, що підтверджується матеріалами справи. Судом встановлено, що за результатами розгляду такої заяви [PERSON] , 17.09.2024 року ДБР внесло відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні №\~62024000000000818, №\~62024000000000813 та розпочало досудове розслідування. Цей факт є підтвердженням того, що питання, порушене в публікації, не було вигаданим або безпідставним, а навпаки, мало достатні підстави для перевірки компетентними органами. Згідно з практикою ЄСПЛ у справі «Bladet Tromso and Stensaas v.Norway» від 20.05.1999 (п.\~62) хоча засоби масової інформації не повинні переступати межі, встановлені в інтересах захисту репутації приватних осіб, вони зобов`язані поширювати інформацію та ідеї щодо питань, що становлять суспільний інтерес. Не тільки преса має завдання поширювати таку інформацію та ідеї: громадськість також має право їх отримувати. Щоб визначити, чи ґрунтувалося втручання на достатніх підставах, які зробили його «необхідним», необхідно враховувати аспект суспільних інтересів у справі. Суд погоджується із доводами відповідачів про те, що питання виконання військового обов`язку під час воєнного стану в Україні є надзвичайно важливим, оскільки воно зачіпає не лише питання національної безпеки, але й принципи справедливості та рівності у суспільстві. Публікація, яка є предметом позову, стосується мобілізації та можливого ухилення від неї. Це питання має важливе суспільне значення, оскільки: - \~ \~ \~ \~Захист держави та дотримання військового обов`язку є питанням загальнонаціонального інтересу, особливо в умовах воєнного стану. - \~ \~ \~ \~Справедливість процесу мобілізації є предметом широкого громадського обговорення, і суспільство має право знати, чи є випадки ухилення від служби, особливо серед осіб, пов`язаних із впливовими людьми. - \~ \~ \~ \~Прозорість дій державних органів та юридичних механізмів звільнення від мобілізації є об`єктом суспільного контролю. Суд доходить висновку, що інформація у публікації гуртувалася на суспільно значущій інформації, яка згодом стала предметом розслідування ДБР. Факт внесення ДБР відомостей за заявою [PERSON] про вчинення кримінальних правопорушень до ЄРДР свідчить, що повідомлені відомості мали достатні підстави для перевірки. Публікація, яка є предметом даного судового розгляду, не містила завідомо неправдивих даних, а лише інформувала громадськість про ситуацію, яка підлягала перевірці правоохоронними органами. Щодо використання зображення, імені та відомостей про сімейний стан, позивач стверджує, що опублікування його зображення, імені та сімейного стану відбулося без його згоди та порушує його особисті немайнові права. Вказував, що його фото не перебувало у відкритому доступі, а містилося лише в базі МВС. Відповідно до ч.\~6 ст.\~81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, в ході розгляду справи позивач не довів, що його зображення не перебувало у відкритому доступі або було отримано незаконно. Позивач не довів, що його зображення отримано з інформаційної бази МВС, як він вказував у позові, а не з інших відкритих джерел. Відповідач [PERSON] в порядку ст.\~93 ЦПК України на питання представника позивача «З якого джерела було отримано фото [PERSON] , що було використано в оскарженій публікації\~?» повідомила, що не має такого фото в своєму розпорядженні, а відповідач ТОВ «Редакція газети «Закон і Бізнес» послався на статтю 25 Закону України «Про інформацію», що дозволяє журналістам не розкривати джерела інформації. Відповідно до практики ЄСПЛ (справа «Von Hannover v.Germany», 2004) (п.102-103) суд не повинен, як і національні суди, заміщувати своєю власною думкою думку преси стосовно того, яку технологію повідомлення слід вживати у конкретному випадку. Суд нагадує, що свобода слова включає також оприлюднення фотографій. Таким чином, у цій конкретній справі суд зазначає, що вибір способу подачі інформації, зокрема використання фотографії, є складовою реалізації права на свободу вираження поглядів. Щодо використання імені позивача в публікації, яка є предметом даного спору. Позивач посилається на частину 4 статті 296 ЦК України, яка обмежує розголошення імен осіб, підозрюваних або обвинувачених у кримінальних чи адміністративних правопорушеннях. Водночас, позивач не заперечує, що не є підозрюваним чи обвинуваченим, а тому посилання позивача на ст.\~296 ЦК України є безпідставним, оскільки ця стаття регулює зовсім інші обставини. Використання його імені в публікації відбулося у межах суспільного інтересу та не порушує закон. Відповідно до ч.\~1 ст.\~29 Закону України «Про інформацію» інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Оприлюднення зображення в контексті, що стосується виконання військового обов`язку, має вагомий суспільний інтерес. Публічне висвітлення таких випадків сприяє підтриманню прозорості та справедливості в суспільстві, особливо в часи, коли країна потребує об`єднання всіх громадян і захисту національної безпеки. Також оприлюднення таких даних дає змогу забезпечити громадський контроль за дотриманням закону. Таким чином, оскільки публікація стосувалася суспільно значущого питання мобілізації, поширена інформація, яка є предметом даного судового розгляду, у тому числі із зображенням позивача, є правомірною та такою, що відповідає стандартам свободи слова. Також, суд вважає, що відомості про сімейний стан позивача були вжиті в контексті суспільної дискусії щодо мобілізації, що також відповідає принципам свободи слова. У рішенні Європейського суду з прав людини від 08.01.2013р. у справі «Букур і Тома проти Румунії» (заява № 40238/02) суд вказав, що розкриття конфіденційної інформації визнано правомірним з огляду на те, що інформація була суспільно значимою і особа, що її поширила мала законні підстави вважати, що інформація, яку він розкриває, правдива, при цьому «суспільні інтереси у розкритті інформації переважували». Враховуючи суспільний інтерес, опублікування імені, зображення та сімейного стану позивача відповідає необхідності інформування громадськості про важливі питання, що стосуються суспільного інтересу та відповідає критеріям дотримання балансу між правом на приватність та свободою вираження поглядів і не порушує діюче законодавство. Крім цього представник позивача стверджував, що ТОВ «Редакція газети «Закон і Бізнес» не має статусу журналіста, а тому не може посилатися на журналістські права та гарантії. З таким твердження суд не погоджується з огляду на наступне. Відповідно до частини першої ст.\~15 Закону України «Про медіа» суб`єктом у сфері друкованих медіа вважається особа, що здійснює редакційний контроль щодо створення або добору, організації та поширення масової інформації у формі друкованого медіа. Судом встановлено, що ТОВ «Редакція газети «Закон і Бізнес» має свідоцтво про реєстрацію друкованого засобу масової інформації серії\~КВ №\~3805 від 20.05.1999 року є офіційно зареєстрованим суб`єктом у сфері друкованого медіа. Отже, його статус підтверджений належними і допустимими доказами і відповідно його журналістська діяльність захищена законом. Відповідно до ст.\~81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач не довів, що поширена інформація, яка викладена ним у тексті позову в наведеному контексті порушує його особисті немайнові права, або завдала шкоди його особистим немайновим благам. Вирішуючи позовну вимогу в частині стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.\~280 Цивільного кодексу України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Приймаючи до уваги те, що суд дійшов висновку про недоведеність позивачем порушення його особистих немайнових прав, позовна вимога про стягнення моральної шкоди до задоволення не підлягає. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Питання про судові витрати суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, на позивача покладаються всі судові витрати по справі Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed