Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, який обґрунтувала тим, що 19 вересня 2021 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, в якому у них народилась донька [PERSON] , [INFO] . У грудні 2022 року в них погіршились сімейні стосунки, почались постійні сварки, відповідач припинив належним чином забезпечувати її та їх спільну дитину, що в кінцевому випадку призвело до фактичного припинення шлюбу, не зважаючи на неодноразові спроби відновити стосунки між ними. За спливом часу, вона остаточно прийняла для себе рішення про розірвання шлюбу, оскільки має намір створити нову сім`ю з чоловіком, з яким в неї виникли нові стосунки. З огляду на те, що на час звернення до суду з позовом відповідач так і не надає коштів на її утримання, аліменти добровільно на дитину не сплачує, позивач просить суд розірвати шлюб та стягнути аліменти з відповідача на її утримання з моменту звернення до суду і до досягнення їх дитиною трьох років. 28 січня 2025 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі. 3 березня 2025 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з нього аліментів, вказуючи на те, що з грудня 2023 року він проживає самостійно з дитиною, яку виховує та утримує, оскільки позивач сама вирішила переїхати до своїх батьків та не мала наміру забирати дитину, пояснюючи це станом своєї депресії та бажанням побути на одинці, а на теперішній час сама не виявляє бажання проживати разом та приймати участь у вихованні та утриманні дитини. Зі свого боку він вживав всі можливі заходи для примирення, однак вона йому повідомила про нові стосунки і не бажання та недоцільність збереження їх шлюбу. З огляду на те, що саме позивачкою було прийнято рішення щодо переїзду до своїх батьків, а всі витрати на виховання та утримання їх спільної дитини, покладені на нього, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог частині стягнення з нього аліментів, а проти розірвання шлюбу не заперечує, однак після його розірвання просить суд залишити дитину проживати разом з ним. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні, заперечуючи проти надання їм строку для примирення, оскільки з грудня 2023 року вона переїхала до своїх батьків та повертатись до чоловіка не бажає. Відповідач не заперечував проти розірвання шлюбу пояснивши, що час на примирення їм не потрібен, оскільки на протязі року його наміри примиритися ніяких результатів не дали, а твердження позивача про нові стосунки з іншим чоловіком унеможливлюють збереження шлюбу взагалі. Позовні вимоги про стягнення з нього аліментів є безпідставними, оскільки він залишився проживати разом з донькою та займається самостійно її вихованням та утриманням, а тому позивач не має правових підстав для сплати аліментів на її користь. В судовому засіданні з`ясовувалось питання щодо можливості надання сторонам строку для примирення, однак сторони категорично заперечували, зазначаючи про те, що всі попередні спроби врятувати сім`ю не надали ніяких результатів. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що між позивачем та відповідачем 17 вересня 2021 року було зареєстровано шлюб, про що було складено відповідний актовий запис № 488, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.9). В шлюбі у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про її народження серії [NUMBER] (а.с.10). В судовому засіданні встановлено, що на прикінці 2022 року сімейні стосунки між сторонами погіршились, і як вказує сама позивач, вони остаточно припинились з грудня 2023 року, коли вона повернулась до своїх батьків, залишивши їх доньку проживати з відповідачем. Відповідно до\~ст. 51 Конституції України,\~ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя (ст. 110 СК України). Добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. За положеннями\~статті 112 СК України\~при вирішенні питання про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Приймаючи до уваги фактичні взаємовідносини сторін, а також не бажання сторін примирятися, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам. Зі встановлених у судовому засіданні фактичних обставин справи та наданих суду відомостей не вбачається спору між сторонами про місце проживання їх спільної дитини, через те, що їх спільна донька на час розгляду справи проживає з батьком, який самостійно виховує та утримує її та такі умови вже існували на час звернення до суду з позовом. Так, після фактичного припинення шлюбних стосунків, відповідач залишився проживати разом зі своєю донькою, займаючись її вихованням, повністю її забезпечуючи всім необхідним, що не заперечувалось самою позивачкою та підтверджується і випискою з банківського рахунку, відкритого відповідачем у Monobank. Разом з тим, вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд виходить з наступного. Статтею 12 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених ними\~вимог і\~на підставі\~доказів сторін\~та інших\~осіб,\~які беруть\~участь у\~справі.\~Особа,\~яка бере\~участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до вимог ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом ч. 2 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до п. 17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. З аналізу вказаних норм Закону вбачається, що право на отримання аліментів має виключно той з батьків, з ким проживає дитина та хто бере більш активну участь у її вихованні. З огляду на те, що належними доказами, дослідженими під час розгляду справи підтверджується факт того, що донька сторін фактично проживає разом з відповідачем з грудня 2023 року, який бере більш активну участь у її вихованні та займається самостійно її утриманням, повністю її забезпечує всім необхідним та організовує дозвілля дитини,\~суд приходить\~до висновку\~про відмову\~у задоволенні\~позовних вимог\~в частиністягнення\~аліментів на\~користь матері\~дитини.\~ Щодо залишення після розірвання шлюбу дитини проживати разом з відповідачем, суд з`ясував, що у даному випадку, спір між сторонами з приводу місця проживання дитини після розірвання шлюбу відсутній, а тому суд на прохання матері або батька може вирішити питання про залишення проживання дитини разом з одним із батьків, одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, що узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду. Так, у Постанові від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Найпростішим варіантом визначення питання місця проживання дитини є досягнення домовленостей між батьком та матір`ю про місце її проживання. Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 22 грудня 2021 року по справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21), суд також врахував висновки у вищенаведеній постанові ВСУ та зазначив, що враховуючи те, що сторони не зверталися до суду із вимогами про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обґрунтовано в межах доводів та вимог позову про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати одним із батьків, встановивши, що дитина до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживала разом з матір`ю, залишив проживати дитину з нею, чим лише констатував місце проживання дитини, не визначаючи його. Одночасно Верховний Суд наголосив на тому, що\~\~другий з батьків не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання сина разом з ним\~у разі наявності підстав вважати, що проживання дитини з батьком відповідатиме найкращим інтересам дитини. Відповідно до ч. 2\~ст. 141 СК України\~розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до\~ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до\~ст. 153 СК України\~мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавець зобов`язує батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України\~). Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої\~постановою Верховної Ради України за №789-XII від 27.02.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага\~приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, §54, ЄСПЛ, від 07.12.2006р.). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, §100, ЄСПЛ, від 16.07.2015р.). Варто зазначити, що у справі, яка розглядається, відсутні підстави, передбачені ч.2\~ст.161 СК України, за яких з відповідачем неможливо було б залишити проживати дитину, а сама позивач проти цього не заперечувала, що відповідає вимогам ст. 160 СК України, згідно якої, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.\~ Тому, враховуючи всі обставини у сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, беручи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, суд може залишити проживати дитину за місцем її теперішнього проживання\~разом з батьком, що буде відповідати її інтересам та вимогам закону, а також узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) та від 22 грудня 2021 року по справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21). При цьому таке вирішення цього питання не позбавляє будь-кого з обох батьків права виховувати дитину, утримувати її та спілкуватися з нею, а той з батьків, з яким проживає дитина,\~не має права чинити перешкод другому з батьків, який не проживає з ними, у здійсненні батьківських прав та обов`язків.

Outcome: partial