Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-05 00:00:00

У жовтні 2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні майном та вселення до житлового приміщення. Позов обґрунтовує тим, що він є власником частини квартири [ADDRESS] , відповідач - власником іншої частини. Після набуття права власності на квартиру позивач звернувся до відповідачки про доступ до житла та запропонував встановити порядок користування, проте отримав відмову. Відповідачка відмовляється йти з ним на контакт, впускати його у квартиру, надавати дублікат ключів. Будь-яких дій щодо вирішення спірного житлового питання відповідачка не здійснює. Зазначав, що спірна квартира знаходиться в багатоповерховому будинку, поділ її в натурі з облаштуванням двох ізольованих квартир з окремими входами є неможливим, а дійти згоди щодо порядку користування квартирою вони з відповідачкою не можуть, тому змушений звернутись до суду з позовом про встановлення порядку користування спільним майном, який не призведе до погіршення житлових умов відповідачки та не змінить їх частин у праві спільної власності. Посилаючись на викладене, позивач просив суд: 1) встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділивши [PERSON] у користування житлову кімнату площею 11,0 кв.м., а [PERSON] кімнату площею 19,1 кв.м., залишивши у спільному користуванні сторін місця загального користування; 2) вселити позивача в окрему кімнату житловою площею 11,0 кв.м. в квартирі [ADDRESS] ; 3) зобов`язати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у користуванні житловим приміщенням [ADDRESS] . Ухвалою суду від 18.11.2024 відкрито провадження у справі. 20.01.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач, заперечуючи проти позову зазначив, зокрема, що санітарно-гігієнічними нормами встановлені вимоги щодо виокремлення для проживання різних людей (не подружжя, сім`ї), при заселенні/користуванні жилим приміщенням, а саме при користуванні житловим приміщенням двокімнатною квартирою такому користувачу за вказаними нормами має бути облаштований окремий вхід до квартири, окремо виділена кімната, система опалення, газовідводу, світла, а також створений окремий прохід до неї. З огляду на те, що спірна квартира загальною площею 50,6 кв.м. виконати ці вимоги санітарно-гігієнічних норм є неможливим. Ухвалою суду залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] . Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідачки адвокат Семашко Д.М. у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував, зауважив, що в спірній квартирі проживає донька відповідачки разом із своєю сім`єю, відповідачка проживає в іншому житлі. Разом з цим позивачу нема де проживати у спірній квартирі. Крім цього, у зв`язку з конфліктними відносинами спільне проживання разом з позивачем не є можливим. При цьому, 1/2 частину квартири неможливо виділити для належного користування всіма побутовими засобами у квартирі, відтак у задоволенні позову слід відмовити. Крім того, звернувся до суду з клопотанням про призначення судової психічно-нервової та бактеріологічної експертизи відносно позивача. Протокольною ухвалою суду від 06.03.2025 у задоволенні клопотання відмовлено. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного висновку, виходячи з наступних підстав. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування 1/2 частини квартири від 19.08.2024, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чмируком О.В. зареєстрованим в реєстрі за № 2883. Іншим співвласником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, є [PERSON] (1/2 частки). Квартира в цілому складається з двох жилих кімнат, загальна площа квартири становить 50,60 кв.м., житлова площа 30,10 кв.м. Відповідно до технічного паспорту квартира [ADDRESS] має дві ізольовані житлові кімнати площею 11,0 кв.м. та 19,1 кв.м. Станом на день розгляду справи в спірній квартирі зареєстрована та проживає третя особа [PERSON] (донька відповідачки) із сім`єю: [PERSON] (чоловік), [PERSON] (син). Як вбачається з матеріалів справи, 25.01.2025 позивач звертався до Дарницького УП ГУНП у м. Києві із заявою щодо невідомих осіб, котрі не пускають його до квартири [ADDRESS] . В ході перевірки встановлено, що в квартирі знаходиться [PERSON] , яка повідомила, що її мати [PERSON] володіє частини квартири, а заявник шахрайським шляхом намагається заселитися до квартири. З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 11.02.2025 за № 12025105020000142 вбачається, що [PERSON] зверталася із заявою про те, що [PERSON] вчиняє відносно неї самоправні дії, які оспорюють ся заявницею. Судом встановлено, що між сторонами справи склалися конфліктні відносини, внаслідок яких позивач фактично позбавлений можливості проживати у квартирі. Зокрема, відповідачка категорично заперечує проти проживання позивача, у спірній квартирі, оскільки вказану частину квартири неможливо виділити для належного користування всіма побутовими засобами у квартирі, проживання позивача там є неможливим. Отже, позивач у законний спосіб набув право власності на частину в спірному житлі, однак через дії відповідачки не може реалізувати свої правомочності власника щодо цього житла. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За правилами частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частинами 1, 2 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до частин 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. На підтвердження порушення своїх прав в частині неможливості користуватися власним майном позивач надав суду докази звернення 25.01.2025 до Дарницького УП ГУНП з заявою про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідачкою та її представником не спростовано обставин на які посилається позивач щодо наявності перешкод у користуванні ним своєю власністю. Тоді як, пояснення сторін щодо конфліктної ситуації з приводу користування майном, яка полягає у незгоді відповідачки з вселенням позивача до квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , свідчать про наявність перешкод з боку відповідачки у користуванні позивачем своєю власністю. Отже, наявність самого факту, що відповідачка заперечує щодо вселення до квартири, співласником якої є як позивач так і відповідачка, свідчить про порушення прав позивача. Докази про те, що відповідачкою було надано доступ позивачу до спірної квартири з метою користування належною їм часткою в матеріалах справи відсутні. При вирішенні справи суд враховує, що саме по собі подання позову про усунення перешкод у користуванні житлом свідчить про наявність таких перешкод. Наведене відповідає висновку, викладеному у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 334/815/21, від 13 жовтня 2021 року у справі № 759/23652/19. Таким чином, суд вважає, що фактичні обставини, встановлені під час розгляду справи, свідчать про наявність обґрунтованих підстав для задоволення позову [PERSON] у частині позовних вимог щодо зобов`язання відповідачки [PERSON] не чинити позивачеві перешкоди у користуванні власністю, а саме: 1/2 квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги про зобов`язання [PERSON] , [PERSON] не чинити позивачеві перешкоди у користуванні власністю задоволенню не підлягають. Розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог, відповідно до статті 13 ЦПК України, з огляду на те, що [PERSON] та [PERSON] не є відповідачами, а є третіми особами, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у частині вимог до третіх осіб [PERSON] та [PERSON] . З моменту виникнення у позивача наміру вселитися у вказану квартиру та перешкоджання відповідачкою у цьому його право власності було порушене, відтак суд дійшов висновку про необхідність його поновлення. Встановлено, що позивач є власником частини квартири, а відповідачка чинить йому перешкоди у користуванні власністю, що підтверджується матеріалами справи, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про вселення позивача до спірної квартири. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року). Суд зауважує, що вселення особи у житло, яке належить їй та іншим співвласникам на праві спільної часткової власності, не є втручанням у право на повагу до житла цих осіб, оскільки є реалізацією права одного із співвласників займати житло і не бути позбавленим свого житла. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. У постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 Верховний Суд України дійшов висновку про те, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить, так звана, ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19, від 12 серпня 2021 року у справі від 644/5579/18, від 26 травня 2021 року у справі № 750/11539/18. Статтею 355 ЦК України встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади (стаття 356 ЦК України). Відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів; (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Частиною першою статті 47 ЖК України визначено, що норма жилої площі встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Разом з тим, відповідно до Порядку застосування в м. Києві Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів та Президії Київської міськради профспілок від 15 липня 1985 року № 582, в Києві рівень середньої забезпеченості жилою площею на одну особу дорівнює 9 кв.м, норма жилої площі для визнання особи такою, що потребує поліпшення житлових умов, - 7,5 кв.м. Отже, рівень середньої забезпеченості жилою площею на одну особу в м. Києві дорівнює 9 кв.м, а норма жилої площі для визнання особи такою, що потребує поліпшення житлових умов, - 7,5 кв.м. Відповідно до роз`яснень пункту 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. З огляду на фактичні обставини справи розмір ідеальних часток жилої площі у праві власності на квартиру кожної зі сторін 15,05 кв.м. При цьому, у зв`язку з особливостями технічних характеристик та планування квартири, неможливо виділити у володіння та користування кожному із співвласників кімнати, які б за розміром відповідали їх частці у праві спільної часткової власності, оскільки площа житлової кімнати 11,0 м.кв. менша від ідеальної частки відповідачки на 4,05 м.кв., а площа житлової кімнати 19,1 м.кв. перевищує її ідеальну частку на 4,05 м.кв. Враховуючи, що під час розгляду справи сторонами згоди щодо порядку користування спільним майном не досягнуто, тому, за відсутності інших, у тому числі, запропонованих відповідачкою, варіантів вирішення спору, суд з урахування принципів справедливості та розумності, дійшов висновку про визначення порядку користування спільним майном з урахуванням варіанту, запропонованого позивачем, виділивши у користування [PERSON] житлову кімнату площею 11,0 кв.м., а у користування [PERSON] - кімнату площею 19,1 кв.м., залишивши загальні приміщення в спільному користуванні. Встановлення порядку користування квартирою з незначним відхиленням від ідеальних часток співвласників житлової площі, із урахуванням планування квартири, вважається оптимальним способом вирішення спору між співвласниками квартири. Надання кожному із співвласників у користування окремо виділеної жилої площі відповідно до їх ідеальних часток у спільній частковій власності є неможливим. Отже, такий порядок є найбільш доцільним та таким, що відповідатиме інтересам усіх співвласників спірного майна. Верховний Суд вже зауважував, що при встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири) з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно (постанова Верховного Суду від 25 лютого 2021 року у справі № 761/36267/16-ц). Правовідносини щодо встановлення порядку користування майном не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, а суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, співмірні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. Допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників (постанова Верховного Суду від 17 грудня 2019 року у справі № 486/171/18). Зазначене узгоджується також з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15, на яку посилається заявник у касаційній скарзі. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Ураховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial