Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

У січні 2024 року позивач [PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до Кредитної спілки «КС Володар», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Журавльова Л.М. про припинення обтяжень та скасування записів з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 05.10.2006 між Кредитною спілкою «КС Володар» та [PERSON] укладено кредитний договір № 1002-К від 05.10.2006. У забезпечення виконання умов кредитного договору № 1002-К від 05.10.2006 між Кредтиною спілкою «КС Володар» та [PERSON] укладено договір іпотеки № 1649 від 05.10.2006 та нотаріусом Журавльовою Л.М. накладено заборону на відчуження зазначеної в договорі квартири [ADDRESS] і належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . 17.04.2007 припинено дію укладеного кредитного договору № 1002-К від 05.10.2006. [PERSON] повернула грошові кошти в повному обсязі. В зв`язку із тим, що боргові зобов`язання виконані в повному обсязі, позивач звернулась до нотаріуса для скасування обтяження,але нотаріус вимагає підтвердження від Кредитної спілки «КС Володар» про припинення обтяження, що умови кредитного договору № 1002-К від 05.10.2006 виконані в повному обсязі і Кредитна спілка «КС «Володар» претензій матеріальних та будь-яких інших до [PERSON] не має. Враховуючи викладене, позивач просить визнати припиненою іпотеку, яка виникла на підставі іпотечного договору № 1649 укладеного 05.10.2006 між [PERSON] та Кредитною спілкою «КС Володар» предметом іпотеки за яким квартира [ADDRESS] ; припинити обтяження іпотеки відносно предмету іпотеки: квартира [ADDRESS] , що міститься у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, яке виникло на підставі іпотечного договору № 1649 укладеного 05.10.2006 між [PERSON] та Кредитною спілкою «КС Володар»; судові витрати просить стягнути з відповідача. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 28.02.2024 відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Кредитної спілки «КС Володар», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Журавльова Л.М. про припинення обтяжень та скасування записів з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. В судове засідання позивач не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена в установленому законом порядку. Надала до суду заяву, в якій просила провести розгляд справи за її відсутності. Зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. В судове засідання позивач не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена в установленому законом порядку, будь-яких заяв та клопотань до суду не надали, свого представника до суду не направили. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена в установленому законом порядку, будь-яких заяв та клопотань до суду не надала, свого представника до суду не направила. Враховуючи, що належним чином повідомлені відповідачі в судове засідання не з`явилися, відзиву не подали, а тому відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає необхідним задовольнити позов, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 05.10.2006 між Кредитною спілкою «КС Володар» та [PERSON] укладено кредитний договір № 1002-К від 05.10.2006. У забезпечення виконання умов кредитного договору № 1002-К від 05.10.2006 між Кредитною спілкою «КС Володар» та [PERSON] укладено договір іпотеки № 1649 від 05.10.2006, в якому зазначено, що цей договір забезпечує у повному обсязі вимоги іпотеко держателя за кредитним договором № 1002-К від 05.10.2006, укладеного між [PERSON] та іпотекодержателем, за умовами якого [PERSON] у строк до 05.04.2008 зобов`язується повернути іпотекодержателю у повному обсязі отриману за кредитним договором суму кредиту у розмірі 253000 грн, сплатити нараховані відсотки за використання кредитних коштів із розрахунку 22% річних, що у грошовому виразі становить 83526,67 грн, з урахуванням положень Розділу 5 вищевказаного кредитного договору. Пунктом 1.3. зазначеного договору іпотеки встановлено, що предметом іпотеки за цим договором є квартира, яка складається з двох кімнат; загальною площею 46,2 кв.м., жилою площею 29,00 кв.м., за номером [ADDRESS] , і належить іпотекодавцям на праві власності. Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Л.М. накладено заборону на відчуження зазначеної в договорі квартири [ADDRESS] і належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Іпотека як майнові їй спосіб забезпечення виконання зобов`язання с особливим додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що мас па меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов?язанням). Виконаним забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержатедем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього нрава полягає в тому, то воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу комненсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна). Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону України «Про іпотеку». Згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання (абзац другий ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку»). Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч.1 ст. 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (ст. 599 ЦК України). Законодавство не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов`язаних з припиненням іпотеки, оскільки іпотека, за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості, припиняється за фактом припинення виконанням основного зобов`язання. Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. За ст. 74 Закону України «Про нотаріат», одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. Згідно з п. 5.1. Глави 15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012, в чинній на час припинення іпотеки редакції, нотаріус, який накладав заборону, знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення кредитора про погашення позики, про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки). Тобто до нотаріуса може звертатись з заявою про зняття заборони як іпотекодержатель, так і іпотекодавець, за умови подання безспірних доказів виконання зобов`язання. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При цьому, під час застосування вищенаведених норм права підлягає врахуванню також правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16-ц, провадження № 14-88цс19 (пункти 54, 68-70): оскільки належне виконання основного зобов`язання припиняє іпотеку й обтяження нерухомого майна, що є предметом іпотеки, то суди в даній категорії справ мають ухвалити рішення, яким зняти заборону відчуження нерухомого майна та виключити відповідні записи з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Законом України від 15.03.2022 № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», пп. 2 пункту 3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу було доповнено пунктами 18 і 19, згідно з якими: - у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у 30-денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від: 1) відповідальності, визначеної статтею 625 ЦКУ (частина друга статті 625 ЦКУ передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом); 2) обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Підпунктом 8 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2120-ІХ Прикінцеві положення Закону «Про іпотеку» доповнено пунктом 5-2, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у 30-денний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія: - статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), - статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), - статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), - статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону. Згідно з пунктом 11 частини першої статті 1 Закону «Про споживче кредитування» споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Згідно з ч. 5 та ч. 6 ст. 43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» відомості про припинення обтяження реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі рішення суду або заяви обтяжувача. Відповідно до ст. 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень проводиться на підставці судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач надав суду докази відсутності заборгованості за основним кредитним зобов`язанням, а саме 17.04.2007 було припинено дію укладеного кредитного договору № 1002-К від 05.10.2006. [PERSON] повернула грошові кошти в повному обсязі, що підтверджується Додатковим договором № 1 до кредитного договору № 1002-К від 05.10.2006 та актом приймання-передачі документів від 17.04.2007. Таким чином, оскільки зобов`язання [PERSON] за кредитним договором № 1002-К від 05.10.2006, укладеним із Кредитною спілкою «КС Володар» припинилося, у зв`язку із належним його виконанням, тому іпотека за договором від 05.10.2006, яким забезпечувалося виконання зазначеного кредитного договору, також є припиненою, що дає підстави для зняття заборони відчуження нерухомого майна, яке було предметом іпотеки. Стаття 76 ЦПК України визначає що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Стаття 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Кредитної спілки «КС Володар», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Журавльова Л.М. про припинення обтяжень та скасування записів з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, підлягають задоволенню. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в сумі 1211,20 грн. за подання позовної заяви.

Outcome: approved