Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-16 00:00:00

17 лютого 2025 року [PERSON] звернулася до суду з вказаною заявою. В обґрунтування заяви посилалась на те, що [INFO] померла заявниці баба [PERSON] , 1934 року народження, яка була мешканкою [ADDRESS] , що стверджується свідоцтвом про смерть [PERSON] серії [NUMBER] , виданим 27 червня 2017 року. З народження і по теперішній час Заявниці проживає у житловому будинку в [ADDRESS] . Однак у 2009 році вона разом із чоловіком збудували власний будинок [ADDRESS] і 22.04.2009 року вона змінила місце реєстрації свого проживання саме на цей будинок, хоча продовжувала фактично проживати у будинку в [ADDRESS] . У зв`язку з смертю [PERSON] за нею відкрилась спадщина. При звернені заявника до приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєва Ю.М. отримано від останнього повідомлення, з якого слідує, що оскільки її місце постійного проживання не було зареєстровано за місцем проживання спадкодавця, вона уважається такою що не прийняла спадщину. Оскільки [PERSON] на час смерті бабусі фактично проживала спільно з нею за однією адресою та через відсутність інших способів установлення зазначеного факту й відсутність спору з цього приводу звернулась з цією заявою до суду в порядку окремого провадження. 18 лютого 2025 року ухвалою судді було відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду. Заявниця [PERSON] та її представник адвокат Рішко С.І. в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні. Заінтересована особа Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області подала суду заяву від 13 березня 2025 року в якій повідомила, що заперечень щодо заяви не має, додаткових доказів та клопотань не має, просила розглянути справу без участі представника селищної ради. Суд встановив такі фактичні обставини справи. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 27). Згідно Довідки виданої виконком Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області, померла [INFO] [PERSON] , 1934 р.н., була постійною мешканкою [ADDRESS] . Разом з нею на день її смерті у зазначеному будинку проживали: [PERSON] , 1959 р.н., - невістка, та [PERSON] , 1979 р.н. - онука (а.с. 28). Відповідно до листа приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєва Ю.М. від 12.02.2025 (а.с. 31), у зв`язку з відмінністю зареєстрованого місця проживання заявниці та спадкодавця, останній дійшов висновку про неприйняття [PERSON] спадщини за [PERSON] та рекомендував йому звернутись до суду для встановлення факту прийняття спадщини шляхом постійно спільного проживання. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засідання пояснили, що від дня народження і по теперішній час [PERSON] фактично постійно проживала за адресою [ADDRESS] разом із своїм дідом і бабою по батьківській лінії, а також із батьковою рідною сестрою [PERSON] , яка померла [INFO] . Свідки надали показання, що [PERSON] , відповідно, постійно проживала з [PERSON] в згаданому житловому будинку, зокрема й на день смерті останньої. Допитана в судовому засіданні за її згодою заявниця [PERSON] , в порядку ст. 230-232 і 234 ЦПК України показала, що вона постійно проживала за адресою [ADDRESS] від народження й постійно проживала в цьому будинку з її бабою [PERSON] на день смерть останньої [INFO] . Показання свідків і заявниці узгоджуються з відомостями довідок виданих виконкомом Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області 06.02.2025: № 16-08/115 (а.с. 16), № 16-08/116 (а.с. 21), №\~16-08/117 (а.с. 26) та № 16-08/118 (а.с.\~28). З наведених вище доказів, які відповідають критеріям належності, допустимості та достовірності, суд доходить висновку про їх достатність для установлення фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення. Суд враховує визнання фактичних обставин справи всіма учасниками та не встановив обставин, які давали б підстави для сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання й констатує узгодження таких із відомостями, які відображені в описаних джерелах доказів. Постановою Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17 липня 2020 року № 807-IX було ліквідовано Міжгірський район Закарпатської області та утворено Хустський район (з адміністративним центром у місті Хуст) до складу якого увійшли, зокрема, й території громад, які входили до ліквідованого Міжгірського району. На підставі викладеного суд доходить висновку, що факт постійного проживання [PERSON] , 1979 р.н. разом із померлою [INFO] [PERSON] , 1934 р.н. на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з положеннями ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1217 ЦК України регламентовано, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з приписами ст. 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України регламентовано, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з положеннями ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Пунктами 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», які враховуються судом як стала й передбачувана практика правозастосування відповідних положень про спадкування цивільного законодавства, справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно з положеннями ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце перебування особи це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Відтак особа, яка проживала разом із спадкодавцем на час його смерті без місця реєстрації має право у судовому порядку встановити факт постійного проживання із спадкодавцем на момент його смерті. Суд враховує при застосуванні зазначених норм законодавства, правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №317/2329/15-ц та від 28.02.2018 у справі №633/344/16-ц. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Суд враховує правові позиції, викладені в постанові Верховного Суду 14.04.2021 у справі № 205/2102/19, відповідно до якої за наслідками аналізу приписів ст. 1268, 1296, 1297 ЦК України Верховний Суд визнав помилковою відмову у відкритті провадження у справі за заявою особи про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини через вбачання спору про право, оскільки суди не зазначили, хто є спадкоємцем у порядку, передбаченому спадковим правом (норми ЦК України), який би оспорював право заявника на прийняття спадщини, тобто не встановили між ким існує спір, оскільки існування спору про право повинно реальним, а не гіпотетичним. Під час розгляду даної заяви спору про право виявлено не було. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, доходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви в повному обсязі. Згідно з частиною сьомою статті 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: approved