Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, який у подальшому уточнив, до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, посилаючись на такі обставини. [PERSON] та відповідач по справі [PERSON] у 2004 році почали спільно проживати у цивільному шлюбі. Від спільного проживання у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначив, що у перші дні повномасштабного вторгнення у 2022 році був мобілізований до лав Збройних Сил України, де ніс військову службу та перебував в районі Бахмута. Цивільна дружина та діти залишились проживати в його будинку. Під час телефонної розмови з дітьми, а згодом і від сусідів, дізнався що дружина тижнями не перебуває з дітьми, залишає їх самих, а якщо повертається, то в стані алкогольного сп`яніння. [PERSON] з вересня 2023 року не відвідувала доньку, не цікавилася її долею, тобто фактично самоусунулась від виховання, не забезпечує дитину матеріально, не цікавиться її життям та розвитком, станом здоров`я, тобто [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлена у встановленому законом порядку, відзиву на позов не подавала. Представник Служби у справах дітей Ширяївської селищної ради в Одеської області надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечує щодо задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, відповідачем не подано відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 2004 року почали спільно проживати у цивільному шлюбі. Від спільного проживання у них народились діти: [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] повторно видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ширяївського районного управління юстиції в одеській області від 06.05.2014 р.), [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , повторно видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ширяївського районного управління юстиції в Одеській області 06.05.2014р.). Відповідно до довідки начальника відділу №3 Березівської РДА від 25.10.2023 р. за №570 вбачається, що [PERSON] на обліку відділу державних соціальної допомоги та пільгового забезпечення не перебуває. Відповідно до довідки Ширяївського відділу Березівської філії Одеського обласного центру зайнятості від 25.10.2023 р. №153/06 вбачається, що [PERSON] на обліку в філії не перебуває та допомогу не отримує. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка, у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога на №Д» обліку КНП «Ширяївська ЦРЛ» не перебуває та за медичною допомогою не зверталася, що підтверджується довідкою від 25.10.2023 р. №486. Згідно довідки від 01.11.2023 р. №62.3/12590 Березівського районного відділу поліції №2 [PERSON] до адміністративної відповідальності не притягувалася. Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 23.11.2023 р. за адресою: [ADDRESS] , встановлено, що діти проживають разом з батьком у його будинку. Будинок глинобитний, складається з трьох житлових кімнат, веранди та кухні. На території двору розташовані господарські будівлі, літня кухня, погріб та колодязь. Опалення пічне. Присадибна ділянка охайна, прибрана. В будинку прибрано, ліжка застелені, постільна білизна чиста. [PERSON] та [PERSON] мають окремі кімнати, письмовий стіл для навчання шафу для зберігання одягу, місця для відпочинку та проведення дозвілля (іграшки, книги). Продуктами харчування та речами особистої гігієни забезпечена в достатній кількості. Умови проживання добрі. Відповідно до наданої характеристики філії «Ширяївська гімназія №1» опорний заклад освіти «Ширяївський ліцей» від 08.11.2023 р. №20 батько цікавиться навчанням дитини та відповідально ставиться до її виховання в сім`ї. Щодо матері [PERSON] зазначено, що останній раз класний керівник з нею спілкувалась ще у 5 класі на батьківських зборах. З 6 класу 2022 року ні разу не спілкувалась з матір`ю, батьківські збори завжди відвідує та телефонує батько. Згідно ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч.4, 5 ст.19 СК України при розгляді судом справ щодопозбавленнябатьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо роз`яснення спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків а також на підставі інших документів, що стосуються справи. При розгляді даної справи суд враховує положення ч.8, 9 ст.7 Сімейного Кодексу України про те, що регулювання сімейних відношень має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради України №789 -Х11 від 27.02.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами,першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як зазначено у ч. 1 ст. 18 вказаної Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Батьки зобов`язані утримувати дітей до повноліття та несуть відповідальність за виховання, розвиток і утримання дитини; у всіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, духовного і соціального розвитку дитини. Частиною 1 ст. 27 цієї Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»: «Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України». Відповідно до вимог ст. 12 вказаного Закону виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру,милосердя,забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. У відповідності до принципу 2 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року, дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини, згідно принципу 7 Декларації, має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її (дитини) освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. Верховний Суд України в ч.2 п.16 Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року наголосив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи вищезазначене, Службою у справах дітей Ширяївської селищної ради надано письмовий висновок щодо доцільності позбавлення [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно її неповнолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] . Висновок Служби у справах дітей Ширяївської селищної ради згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно її неповнолітньої дитини, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України), при цьому суд констатує, що матеріали справи не містять доказів на спростування відомостей зазначених у вказаному висновку. Викладені обставини підтверджуються також письмовими поясненнями [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Отже, суд достовірно встановив, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини та її вихованням, з дитиною не спілкується, не відвідує, участі у вихованні не приймає та матеріально не підтримує. Як наслідок, усі ці фактори, у їх сукупності, свідчать про те, що відповідач свідомо і умисно ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо неповнолітньої дитини. Суд приходить до висновку, що поведінку матері дитини у кращу сторону змінити не можливо, оскільки вона сама цього не бажає. Незважаючи на те, що позбавлення батьківських прав вважається крайнім заходом впливу на особу, яка не виконує батьківських обов`язків і способом захисту прав та інтересів дітей, беручи до уваги принципи викладені в Декларації прав дитини, зважаючи на встановлені в ході судового розгляду обставини, суд вважає, що позбавлення батьківських прав [PERSON] перш за все буде відповідати інтересам дитини.

Outcome: approved