Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-11 00:00:00

позивач в електронній формі через систему «Електронний суд» звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що 03 грудня 2021 року між ним та [PERSON] було укладено Договір № 401241-КС-002 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». Ним 03 грудня 2021 року направлено відповідачу пропозицію (оферту) укласти договір, яку остання цього ж дня прийняла (акцептувала). Зі своєї сторони ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» направлено [PERSON] через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор G-4620, на номер телефону [NUMBER] , котрий нею було введено. Відповідно до умов кредитного договору, позивач надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 33 000 грн на засадах строковості, поворотності, платності, які відповідач зобов`язався повернути та сплатити проценти а користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим договором та Правилами про надання грошових коштів у кредит. Плата за користування кредитом є фіксованою та становить 0,86586962 процентів за кожен день користування кредитом. Позивач свої зобов`язання виконав та перерахував позичальнику грошові кошти в розмірі 33 000 грн на банківську картку № [NUMBER] , котра ним була вказана при заповненні анкетних даних в особистому кабінеті. Проте відповідач належним чином не виконує свої зобов`язання за договором, здійснила часткову оплату за договором на загальну суму 23 911,29 грн та станом на 11 березня 2024 року має заборгованість у розмірі 58 666,78 грн, з яких: 29 652,90 грн - сума прострочених платежів по тілу кредиту та 29 013,88 грн - сума прострочених платежів по процентах. Посилаючись на викладене просить стягнути з відповідача заборгованість за Договором № 401241-КС-002 про надання кредиту від 03 грудня 2021 року у загальному розмірі 58 666,78 грн та сплачений судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 березня 2024 року головуючим суддею (суддею-доповідачем) у справі визначено суддю Ганька І.І. Ухвалою судді Перечинського районного суду від 28 березня 2024 року прийнято подану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» до [PERSON] про стягнення заборгованості, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, а також визначено відповідачу строк для подачі відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 23 жовтня 2024 року за клопотанням представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» Виноградова Ю.Е. витребувано у АТ КБ «ПриватБанк» (ЄДРПОУ: 14360570; 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) письмові докази, які становлять банківську таємницю: письмовий доказ у вигляді відповідного рішення структурного підрозділу або посадової особи банку, чи у вигляді іншого письмового доказу, який би підтверджував або спростовував факт випуску банківської картки № [NUMBER] (та відкриття під неї відповідного банківського рахунку) на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ); письмовий доказ у вигляді виписок про рух коштів по рахунку, який був відкритий для обслуговування банківської картки № [NUMBER] за 03 грудня 2021 року. Одинадцятого липня 2024 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Ракущинець А.А. в електронній формі через систему «Електронний суд» подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову про стягнення заборгованості в повному обсязі. Посилається на те, що як слідує з відомостей електронного реєстру чинних блокованих та скасованих сертифікатів відкритих ключів, позикодавець не входить до Довірчого списку кваліфікованих надавачів електронних довірчих послуг. Зазначає, що відповідач у справі є фізична особа, яка не зареєстрована як підприємець, а відтак вона не може бути учасником правовідносин, на які поширюється Закон України «Про електронну комерцію». Звертає увагу на те, що відсутність заяви про застосування електронного підпису, відсутність доказів, що саме відповідач здійснив будь-які маніпулювання з планшетом, а не працівник банку або інша особа, а саме головне відсутність доказів вручення договору про споживчий кредит позичальнику (а обов`язок доведення цього згідно закону покладений на позивача), виключає встановлення факту укладення договору в електронній формі. На противагу твердженню відповідача,що договір між позивачем та відповідачем не укладено, позивач доводить свою позицію виключно власними поясненнями про «існування» такого договору, однак жодних документом не наводить, що ним повідомлено відповідача, як того вимагає закон, про факт укладення такого договору. Без доказів повідомлення відповідача про факт укладення договору позивач не має правових підстав стверджувати, що такий договір набув юридичної сили. До того ж, вказаний договір не відповідає вимогам ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», оскільки при прийнятті пропозиції про укладення договору не був заповнений формуляр заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, підписаний в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». У зв`язку з цим, вказаний договір не є таким, що укладений у письмовій формі, а отже є нікчемним відповідно до ст. 1055 ЦК України. Зазначений позивачем договір не був підписаний позивачем ні за допомогою одноразового ідентифікатора, ні за допомогою електронного цифрового підпису, який би відповідач вимогам Закону України «Про електронний цифровий підпис» й відповідно не було узгоджено усі істотні умови договору між сторонами. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що наявні в матеріалах справи паперові копії кредитних договорів створювалися у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» та що вони підписувалися електронним підписом уповноваженою на те особою (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов`язковим реквізитом електронного документу. З огляду на наведене, наявні в матеріалах справи паперові копії спірних кредитних договорів не можуть вважатися електронними документами (копіями електронних документів), оскільки не відповідають вимогам ст. 5, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», та не є належними доказами укладення договорів між відповідачем та кредитором. Відповідно до вимог законодавства, лише наявність електронних підписів сторін стверджує їх волю, спрямовану на набуття, зімну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Крім того, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази часу та способу генерування одноразового ідентифікатора, його направлення відповідачу, підтвердження останньою пропозиції щодо укладення договору, зокрема, довідка про ідентифікацію клієнта, хронологія вчинення дій щодо укладення кредитних договорів у формі електронного правочину тощо. Розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Розрахунки заборгованості, на які посилається позивач, не є первинним документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним,укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а отже не є належними доказами існування боргу. Наявність роздрукованого розрахунку заборгованості за договором є неналежним та недостатнім доказом для задоволення позовних вимог, оскільки сам розрахунок, умови кредитування тощо є внутрішніми документами банку та не місять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи видавалися кредитні кошти відповідачу, на який строк, правильність нарахування відсотків позивачем. Крім цього, відповідно до матеріалів. що додавались позивачем до позовної заяви, ці матеріали роздруковані із комп`ютера, тобто не були створені безпосередньо під час здійснення господарської операції. Відтак, долучені матеріали не є первинними бухгалтерськими документами в силу відсутності усіх обов`язкових реквізитів, а також в силу невідповідності часу їх створення часу здійснення господарської операції. Відповідно до ЦПК України додані роздруківки не є засобами доказування факту заборгованості по кредиту, відсотках та пені. Позивачем не надано жодного документу, який би свідчив про факт видачі кредиту та факт отримання кредитних документів. Відсутність вказаних документів виключає задоволення позову. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в банку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті банку як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не місять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим банком в період часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Дванадцятого липня 2024 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» Виноградов Ю.Е. в електронній формі через систему «Електронний суд» подав відповідь на відзив, у якому просив врахувати викладену у цій відповіді на відзив та додатках до неї інформацію при вирішення судової справи. Так, зазначає, що до позовної заяви була додана візуальна форма послідовності дій клієнта щодо укладення кредитного договору, посвідчена директором ТОВ «БВЗЕС ПОЗИКА» Гайворонською М.М., у якій детально відображені всі дії ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та відповідача щодо укладення кредитного договору в електронній формі у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». Правильно застосувавши норми матеріального права слід дійти обгрунтованого висновку про те, що кредитний договір підписаний боржником за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між заявником/кредитором та боржником/позичальником не був би укладений. Отже сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. Крім того звертає увагу на те, що під час укладення кредитного договору відповідач проходила відео-верифікацію, під час якої: зазначила, що вона самостійно подала заявку на отримання кредиту; надала повну згоду на проведення відео-верифікації та фото-фіксації екрану з її зображенням та зображенням документів, що були пред`явлені нею під час здійснення відео-верифікації; підтвердила, що на неї не чинить тиск або вплив будь-яка інша особа з метою отримання кредиту; зазначила свій номер телефону [NUMBER] ; зазначила серію та номер свого паспорта [NUMBER] та дату його видачі; зазначила свою дату народження [INFO] . Крім цього, ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» свої зобов`язання за договором кредиту виконало та надало позичальнику грошові кошти в розмірі 33 000,00 грн шляхом перерахування на банківську картку позичальника № [NUMBER] (котру позичальником вказано при заповненні анкетних даних в особистому кабінеті), що підтверджується платіжним дорученням №33115 від 03 грудня 2021 року, яке є документом первинної бухгалтерської документації та є належним доказом перерахування кредитних коштів. Відповідач в підтвердження своїх доводів про начебто не отримання кредиту від позивача, могла просто надати суду виписку зі свого карткового рахунку в АТ КБ «ПриватБанк». Одночасно звертає увагу на те, що боржник часткового виконувала свої зобов`язання за кредитним договором та частково здійснила оплату на загальну суму 23 911,29 грн. Таким чином, зробивши часткову оплату з метою виконання умов договору, відповідач вчинила конклюдентні дії щодо визнання договору і, відповідно, щодо правомірності вимог позивача за договором про надання кредиту. До того ж, у відзиві на позовну заяву відповідач не заперечувала факт здійснення нею платежів за кредитним договором. Що стосується наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості, то такий грунтується на умовах кредитного договору та узгоджується з матеріалами справи. Всі платежі відповідача за кредитним договором були враховані у розрахунку заборгованості, сума заборгованості підрахована з урахуванням всіх платежів відповідача. [PERSON] у відзиві на позовну заяву не пояснює, чому на її думку розрахунок, який додано до позовної заяви, є начебто необґрунтованим та таким, що начебто не узгоджується з матеріалами справи. Відповідач не була позбавлена можливості надати свій розрахунок заборгованості за кредитним договором. Зазначає, що процентна ставка нараховується за кожен день користування кредитом. Протягом строку кредитування, визначеного у цьому договорі, плата за користування кредитом нараховується на залишок заборгованості по кредиту, наявну на початок календарного дня, за фактичне число календарних днів користування кредитом, із урахуванням дня перерахування та дня повернення кредиту. Кредитним договором встановлюється орієнтовний графік платежів за кредитним договором. Тобто, якщо позичальник сплачує заборгованість за кредитним договором згідно встановленого графіку платежів без порушень, йому дійсно потрібно було б сплатити за кредитним договором суму орієнтовної загальної вартості кредиту, яка зазначена у кредитному договорі. При цьому, порушення позичальником графіку платежів закономірно призвело до збільшення вартості кредиту, тому що процентна ставка нараховується за кожен день користування кредитом на залишок заборгованості по кредиту, наявну на початок календарного дня, за фактичне число календарних днів користування кредитом, із урахуванням дня перерахування кредитних коштів та дня повернення кредиту. Звертає увагу на те, що всі істотні умови кредитного договору, зокрема тип кредиту, його строк, процентна ставка, комісія за надання кредиту, строк дії кредиту, графік платежів за кредитним договором тощо, встановлені не у Правилах надання кредитів чи Паспорті споживчого кредиту (за споживчими кредитами), а у Кредитному договорі, який уклала відповідач шляхом обміну електронним повідомленнями, що підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». Чинне національне законодавство не наділяє суд правом зменшення суми процентів, які позичальник зобов`язаний сплачувати відповідно до умов кредитного договору та норм ЦК України. У судове засідання представник позивача Виноградов Ю.Е. не з`явився, однак у відповіді на відзив на позовну заяву одночасно просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причину неявки не повідомила. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Суд встановив, що 03 грудня 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» направило відповідачу [PERSON] пропозицію (оферту) укласти Договір № 401241-КС-002 про надання кредиту. Цього ж дня, відповідач прийняла (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення Договору № 401241-КС-002 про надання кредиту, на умовах визначених офертою. Таким чином, 03 грудня 2021 кроку між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та [PERSON] в електронній формі було укладено Договір № 401241-КС-002 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором G-4620, який було направлено відповідачу на номер телефону [NUMBER] , що зазначений нею у анкеті в особистому кабінеті, котрий ним було введено, відповідно до порядку визначеного статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до укладеного договору № 401241-КС-002 про надання кредиту від 03 грудня 2021 року, позивач надає відповідачу грошові кошти у розмірі 33 000 грн, на засадах строковості, поворотності, платності, а відповідач зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісію за надання кредиту у порядку та на умовах, визначених цих договором та правилами надання споживчих кредитів ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та Договором про надання кредиту. Строк, на який надається кредит, становить 24 тижні, процентна ставка за кредитом - в день 0,86586962 фіксована, комісія за надання кредиту - 4 950,00 грн, орієнтовна загальна вартість наданого кредиту - 72 600,00 грн, орієнтовна реальна річна процентна ставка - 3599,19 процентів. Термін дії договору - до 20 травня 2022 року. Сторонами також було погоджено графік платежів, визначений пунктом 3 цього договору. Згідно з пунктом 7 договору позичальник підтверджує, що вона ознайомлена з Договором про надання кредиту та Правилами, текст яких розміщено на сайті кредитодавця, повністю розуміє всі умови, їх зміст, суть, об`єм зобов`язань та погоджується неухильно дотримуватись їх, та,відповідно, укладає договір. Відповідач прийняла умови кредитного договору та підписала даний договір з використанням одноразового ідентифікатора (пароля G-4620) та отримала кредит у розмірі 33 000 грн на свою банківську платіжну картку № [NUMBER] . Отримання відповідачем 03 грудня 2021 року коштів у розмірі 33 000,00 грн підтверджується Випискою за договором № б/н за період 03.12.2021-03.12.2021, складеною 03 листопада 2024 року та наданою АТ КБ «ПриватБанк». Крім цього, згідно повідомлення АТ КБ «ПриватБанк» від 03 листопада 2024 року № 20.1.0.0.0/7-241030/44525, [PERSON] РНОКПП [NUMBER] в банку емітовано картку № [NUMBER] . Також 03 грудня 2021 року відповідачем було підписано паспорт споживчого кредиту, який містить інформацію, щодо основних умов кредитування, щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту, та щодо порядку повернення кредиту, яка повністю узгоджується з інформацією зазначеною у договорі № 401241-КС-002. Також суд встановив, що [PERSON] порушила взяті на себе зобов`язання, а саме належним чином не проводила платежі для погашення заборгованості. Як вбачається з розрахунку заборгованості за Договором № 401241-КС-002 про надання кредиту від 03 грудня 2021 року, заборгованість [PERSON] станом на 11 березня 2024 року становить 58 666,78 грн, з яких: 29 652,90 грн - суми прострочених платежів по тілу кредиту та 29 013,88 грн - сума прострочених платежів по процентах. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами першою та другою статті 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно- комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За приписом статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Так, пунктами 5, 6, 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Правилами статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення. Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20), від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20 (провадження № 61-18967св20), які, відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин. Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням наведеного, суд встановив, що Договір № 401241-КС-002 про надання кредиту від 03 грудня 2021 року укладений сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію». Будь-яких доказів, які б свідчили про протилежне, судом не встановлено. Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. У відповідності до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до часини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною першою статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін)його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною першою статті 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частини перша статті 631 ЦК України). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Одночасно суд звертає увагу на таке. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо (частина друга статті 8 Закону України «Про споживче кредитування»). Таким чином, Закон України «Про споживче кредитування» передбачив право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування. Але законодавство визначає і низку пов`язаних із цим обмежень для банку. На виконання вимог, зокрема, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 8 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі Правила про споживчий кредит). Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Отже, банк має надати споживачу за визначеною формою детальний розпис усіх складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів, включно з передбаченою у договорі комісією за обслуговування, за кожним платіжним періодом. Пунктом 1 Договору № 401241-КС-002 від 03 грудня 2021 року передбачено сплату комісії за надання кредиту в розмірі 4 950,00 грн. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таким чином, за змістом загальних норм права об`єктом зобов`язання не можуть бути дії, які одна із сторін вчиняє на власну користь (аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (пункти 28, 29), у справі № 363/1834/17 (пункт 27). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (частина перша статті 1054 ЦК України). Отже, суть зобов`язання за кредитним договором полягає в обов`язку банку надати гроші (кредит) позичальникові та в обов`язку останнього їх повернути і сплатити за користування ними проценти (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 28). Інакше кажучи, у кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів (аналогічний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (пункт 31.25). Розрахунок для позичальника суми його чергового платежу, суми дострокового повернення заборгованості, а також інформування позичальника у вигляді SMS-повідомлень, довідок за телефоном, електронною поштою, через інтернет-сервіс банку або в іншій формі щодо суми платежу, щодо стану кредитної заборгованості, щодо надходження та зарахування коштів на рахунок для повернення заборгованості, щодо зарахування коштів платежу на рахунок для погашення заборгованості тощо, є діями, які банк вчиняє, насамперед, на власну користь. Надання за ціною встановленої у кредитному договорі комісії інших послуг за обслуговування, не пов`язаних із інформуванням позичальника, не передбачено. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону «Про банки і банківську діяльність»), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за обслуговування, встановленому у договорі, який підписали сторони, оскільки такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. Принципи справедливості, добросовісності та розумності є фундаментальними засадами цивільного законодавства та основами зобов`язання (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України), спрямованими, зокрема, на реалізацію правовладдя та встановлення меж поведінки у цивільних відносинах. Добросовісність у діях їхнього учасника означає прагнення сумлінно використовувати цивільні права і сумлінно виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями, бездіяльністю шкоди правам та інтересам інших осіб. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства. Аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункти 29-31). Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно абзацу 2 частини 5 ст. 216 ЦК України суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Враховуючи вищевикладене, умови кредитного договору № 401241-КС-002 від 03 грудня 2021 року щодо сплати комісії в розмірі 4 950,00 грн за надання кредиту є нікчемними, а вимоги щодо стягнення заборгованості за комісією в сумі 4 950,00 грн задоволенню не підлягають. Нікчемність і, відповідно, недійсність з моменту укладення кредитного договору його умов щодо сплати позичальником комісії (за надання кредиту, за обслуговування кредитної заборгованості), має наслідком здійснення перерахунку усіх складових заборгованості, які стягує банк. Такий висновок сформульовано Верховний Судом в постанові від 20 липня 2022 року у справі № 343/557/15-ц. Як вбачається зі змісту наданого позивачем розрахунку заборгованості, відповідачем здійснювалось часткове погашення кредитної заборгованості, а всього було сплачено 23 911,29 грн, частина вказаних грошових коштів позивачем нараховувались на стягнення заборгованості по комісії за наданим кредитом, а всього на суму 4 950,00 грн. Відповідно до ст. 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. За наведених обставин, оскільки положення кредитного договору в частині сплати відповідачем суми комісії за надання кредиту у розмірі 4 950,00 грн є нікчемними, зараховані позивачем грошові кошти в рахунок погашення комісії за надання кредиту мають бути зараховані на погашення процентів, що відповідає положенню ст. 534 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Отже, враховуючи вищенаведене та те, що [PERSON] належним чином не виконує взяті на себе зобов`язання за Договором № 401241-КС-002 про надання кредиту від 03 грудня 2021 року, у добровільному порядку суму боргу у повному обсязі не повернула, суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» заборгованості за Договором №401241-КС-002 про надання кредиту від 03 грудня 2021 року у розмірі 53 716,78 грн, з яких: 29 652,90 грн - сума прострочених платежів по тілу кредиту та 24 063,88 грн - сума прострочених платежів по процентах (29 013,88 грн (сума прострочених платежів по процентах, яку просить стягнути позивач) - 4 950 грн (сума комісії за надання кредиту)), у зв`язку з чим позов підлягає частковому задоволенню. Що стосується заперечень, висловлених у письмовому відзиві адвокатом Ракущинцем А.А. в інтересах [PERSON] , то суд вважає такі необґрунтованими, спрямованими на ухилення від виконання взятих на себе кредитних зобов`язань та такими, що повністю спростовуються матеріалами справи. До того ж слід зазначити, що відповідач [PERSON] не заперечила фактів отримання нею кредитних коштів за кредитним договором та часткову сплату нею коштів в рахунок погашення заборгованості за вказаним договором. Також суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що п. 2 Договору № 401241-КС-002 про надання кредиту від 03 грудня 2021 року визначено, що протягом строку кредитування процентна ставка за кредитом нараховується на залишок заборгованості по кредиту, наявну на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, із урахуванням дня видачі кредиту та дня повернення кредиту згідно Графіку. Тобто, якби позичальник здійснювала платежі в рахунок погашення заборгованості без порушень у розмірі та строки, визначені Графіком платежів, то загальний розмір процентів за користування кредитом дійсно становив би 34 650 грн. Поряд з цим, наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості свідчить про порушення відповідачем Графіку платежів, що призвело до збільшення розміру заборгованості за процентами. При цьому позивачем при проведенні розрахунку заборгованості враховано часткову оплату [PERSON] коштів на загальну суму 23 911,29 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позовної заяви було сплачено 2 422,40 грн судового збору. Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог (91,56 % від ціни позову), на користь позивача з відповідача [PERSON] слід стягнути 2 217,95 грн судового збору.

Outcome: partial