Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

До Миколаївського районного суду Миколаївської області звернувся представник ГУНП в Миколаївській області через підсистему «Електронний суд» з позовом до [PERSON] , третя особа АТ №ПРО100 страхування» про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок ДТП. Позовні вимоги мотивовані тим, що між [PERSON] 07.03.2022 року о 12 годині 45 хвилин, керуючи транспортним засобом автомобілем марки OPEL VECTRA, номерний знак [NUMBER] , рухаючись по вул.Одеське Шосе,32, у м.Миколєві, виїжджаючи з другорядної дороги на головну, не надав перевагу у русі патрульному автомобілю марки RENAULT LOGAN, номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який рухався по головній дорозі з ввімкненими спеціальними сигналами. У результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження. 26.02.2022 постановою Миколаївського районного суду Миколаївської області, справа № 945/296/22, [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Представник вказує, що з метою визначення розміру збитків завданих Головному управлінню Національної поліції в Миколаївській області внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було направлено звернення до Миколаївського науково-дослідного експертнокриміналістичного центру. Внаслідок проведеного дослідження із застосуванням розрахункового та порівняльного методів експертом встановлено, вартість матеріального збитку, завданого ГУНП в Миколаївські області складає 294520 грн. 80 коп. В грудні 2022 року страховою компанією АТ « Про100 страхування» нараховано 129\~000,00 грн, завданих ГУНП в Миколаївській області. За такого ГУНП в Миколаївській області завдано матеріальну шкоду 165520 грн. 80 коп. Таким чином, представник позивача зазначає, що [PERSON] внаслідок своїх протиправних дій, завдано ГУНП України матеріальну шкоду в сумі 165 520 грн. 80 коп. 07.02.2024 за вих № 578/05/27/2024 на адресу [PERSON] було направлено претензію про відшкодуванню зазначених збитків. Вказану претензію було отримано [PERSON] 13.02.2024. Однак, до сьогоднішнього дня відповіді на неї не надходило. Таким чином, зважаючи на викладене, відповідач як винуватець ДТП, зобов`язаний відшкодувати позивачеві суму завданої матеріальної шкоди у розмірі 165 520 грн. 80 коп. На підставі наведеного позивач просить позовні вимоги задовольнити з підстав викладених в позові. Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 12.06.2024 року матеріали даної цивільної справи передано на розгляд до Центрального районного суду м.Миколаєва за підсудністю на підставі ч.6 ст. 28 ЦПК України. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.08.2024 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П. Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 12.08.2024 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 27.11.2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Представниця позивача - Нофенко М.В. надала заяву, в якій просила про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач про відкриття провадження у справі та дату судових засідань повідомлений відповідно до ч.10 ст. 187 ЦПК України, шляхом надання оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, однак, до судового засідання не з`явився, клопотання про відкладення чи розгляд справи за його відсутності до суду не надходили, відзив, заперечення не надав, Судом ухвалено про розгляд справи за відсутності сторін, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України. Згідно ч. 8 ст.\~178\~ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі письмових доказів, та за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що не суперечить положенням ст. 280 ЦПК України. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» від\~23\~лютого 2006\~року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст.6, ст.13\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.ст. 1, 3 ЦК України, ст. ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 ст.15\~ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України). Судом встановлено, що постановою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 26.04.2022 у справі про адміністративні правопорушення № 945/296/22 [PERSON] визнано\~винуватим у\~вчиненні адміністративного\~правопорушення,\~передбаченого ст.124\~КУпАПі накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави у розмірі 850,00 гривень. У вказаній постанові, яка набрала законної сили , судом встановлено наступне. [PERSON] 07.03.2022 року о 12 годині 45 хвилин, керуючи транспортним засобом автомобілем марки «OPEL VECTRA», номерний знак [NUMBER] , рухаючись по вул.Одеське Шосе, 32, у м.Миколєві, виїжджаючи з другорядної дороги на головну, не надав перевагу у русі патрульному автомобілю марки «RENAULT LOGAN», номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який рухався по головній дорозі з ввімкненими спеціальними сигналами. У результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Своїми діями [PERSON] порушив вимоги пунктів 2.3.б., 16.11. Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306. Вина [PERSON] підтверджується зібраними по справі доказами, а саме: даними, встановленими протоколом про адміністративне правопорушення серії БД №384578 від 19.04.2022 року та схемою місця дорожньо-транспортної пригоди від 07.03.2022 року. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України). Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду (частина сьома статті 82 ЦПК України). У постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 910/2164/18 та від 08 липня 2019 року у справі № 908/156/18, на які є посилання в касаційній скарзі, вказано, що преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17 (провадження № 61-26396св18) зазначено, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники\~не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу. У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 822/1468/17, на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили,\~ не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, але в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (Svetlana Naumenko v. Ukraine, № 41984/98, §53, ЄСПЛ, від 09 листопада 2004 року). На важливість дотримання принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (див., зокрема, пункт 58 постанови від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, провадження № 12-143гс19; пункт 63 постанови від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19); пункт 82 постанови від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20). Тобто, наявність вини в діях відповідача у настанні дорожньо-транспортної пригоди, в даному випадку, встановлена і не оспорюється. Внаслідок ДТП механічні пошкодження отримав, у тому числі, і вказаний службовий транспортний засіб, який належить на праві власності позивачу, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Транспортний засіб\~«OPEL\~VECTRA»,\~номерний знак\~ [NUMBER] належить [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Цивільно-правова\~відповідальність водія\~автомобіля «OPEL\~VECTRA»,\~номерний знак\~ [NUMBER] на дату ДТП була застрахована у АТ «ПРОСТО-страхування», поліс №АР5570933, що підтверджується відомості зі сайту МТСБУ. 01.12.2022 року АТ «ПРОСТО-страхування» виплатило на користь ГУНП в Миколаївській області 129\~000,00 грн відшкодування шкоди по автомобілю «RENAULT LOGAN», 15 1237, що підтверджується листом начальника УФЗБО ГУНП від 12.02.2024 року №206/28-2024. Згідно з Висновком експертного дослідження № ЕД-19/115-23/16333-АВ від 28.12.2023, розмір матеріальної шкоди, завданий власнику автомобіля «RENAULT LOGAN», номерний знак [NUMBER] , пошкодженого при ДТП може складати 294\~520,80 грн. 07.02.2024 за вих № 578/05/27/2024 на адресу [PERSON] було направлено претензію про відшкодуванню зазначених збитків. Вказану претензію [PERSON] отримано 13.02.2024 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення з підписом про отримання. Однак, станом на звернення позивача до суду з даним позовом, відповідачем на претензію позивача не відреаговано, завдані збитки не відшкодовано. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. ГУНП в Миколаївській області є власником пошкодженого транспортного засобу в результаті ДТП від 07.03.2022 року, винним у вчиненні яких визнано [PERSON] . Згідно з ч. 1, 2 статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України). Згідно зі ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Верховний Суд у постанові від 04.12.2019 в справі № 359/2309/17 зазначив, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому, такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати) (постанова ВСУ від 02.12.2015 у справі № 6-691цс15). Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Розмір нанесеної позивачу шкоди, завданої пошкодженням службового автомобіля «RENAULT LOGAN», номерний знак [NUMBER] , являє собою різницю між загальною сумою збитку, визначеною у висновку експертного дослідження № ЕД-19/115-23/16333-АВ, заподіяної пошкодженням транспортного засобу (294\~520,80 грн) та сумою, виплата якої гарантована страховою компанією (129\~000,00 грн), що складає 165\~520,80 грн. За таких обставин, суд приходить до висновку що позов Головного управління Національної поліції в Миколаївській області до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди обґрунтований та підлягає задоволенню. Частиною четвертою статті 10\~ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та 17\~Закону України\~"Про\~виконання рішень\~та застосування\~практики Європейського\~суду з\~прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов протиУкраїни", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Судові витрати по справі судом визначаються відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved