Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-03 00:00:00

Позивач подав до суду вище вказаний позов посилаючись на ті обставини, що з 2019 року по 2022 рік він піклувався та утримував трьох малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які є його спільними дітьми та [PERSON] , з якою він у шлюбі не перебував та не був зазначений батьком у свідоцтвах про народження дітей. В період з 2019 року по 2022 рік [PERSON] перебувала на території Європейського Союзу на заробітках, приїздила лише декілька разів на декілька днів, матеріальної допомоги майже не надавала. При цьому, начальник Служби у справах дітей Кодимської міської ради Подільського району Одеської області Рожко О.М. і інспектор Сектору ювенальної превенції Подільського РУП ГУНП в Одеській області Рудик І.В. не здійснювали ніяких спроб, які могли б узаконити його статус. Також позивач відзначив, що відповідач [PERSON] залишаючи дітей без нагляду вела аморальний спосіб життя. У 2022 році, у березні місяці, незважаючи на бажання дітей залишитися з ним, [PERSON] вивезла їх на територію Європейського Союзу. Після цього, ним була подана позовна заява до Кодимського районного суду Одеської області з метою визнання його батьківства, та 01.02.2023 року заочним рішенням суду № 503/458/22 його була визнано батьком вищезазначених дітей. За час перебування у Німеччині, діти спілкуючись з ним, просили його швидше забрати їх, посилаючись на нестерпні умови їх проживання. Після оформлення свідоцтв про народження усіх трьох дітей, він 01.05.2023 року привіз дітей в Україну, по їх добрій волі. 03.05.2023 року до їхнього житла прибула комісія з обстеження житла, на умови проживання його дітей, серед яких була майор районного відділу поліції, ювенальної превенції Жук Л.І. , яка без пояснень вимагала доступу до їхнього житла. Після обстеження житла він отримав деякі усні вказівки та був повідомлений, що повторне обстеження відбудеться за два тижні. 10.05.2023 року до нього прийшли два працівника поліції та спитали чи є в нього документи на дітей, про моє батьківство і законність перетину кордону, пояснивши це тим, що у поліцію м. Кодима надійшла заява через Інтрепол від [PERSON] , про те що він незаконно перетнув кордон та вкрав дітей з їх місця перебування у Німеччині, пред`явивши їм усі необхідні документи, вони переконавшись, що усе в порядку пішли без будь яких зауважень. 12.05.2023 року до нього вдруге прийшла комісія для обстеження умов проживання дітей, в складі якої була майор Жук Л.І. та Рожко О.М. , які вимагали впустити їх до будинку, на що він відмовив їм, оскільки не був готовий, та вони прийшли раніше дати ніж була озвучена. Після цього все подальше спілкування проходило на підвищених тонах, при цьому Жук Л.І. вела себе вкрай непрофесійно, агресивно, погрожувала складанням протоколу та викликала наряд поліції, після чого його доставили до відділу поліції. Також позивач зазначив, що в цьому беззаконні також приймала участь начальник служби у справах дітей Рожко О.М. , яка має певні особисті відносини з його колишньою дружиною. Крім того, після того як він із дітьми прибули в м. Чернігів, їх також постійно перевіряли представники відділу у справах дітей, напевне по сигналу кодимських служб. Крім того, позивач вказує, що після розгляду судом складеного відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення у справі № 503/604/23, справу було закрито за відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення, що підтверджує упереджене відношення Жук Л.І. та Рожко О.М. до нього. Крім того, позивач зазначив, що після його звернення, як батька трьох дітей, до служби адміністративних послуг, з метою отримати відповідний статус, начальником служби Русол О.А. йому було відмовлено, оскільки подібний статус вже було надано моїй колишній дружині, у зв`язку із чим вважає, що його права були порушені. Також, позивач зазначає, що 21.08.2023 року близько 11.00 години він перебував у справах поза домом, коли йому зателефонував йоги син [PERSON] та повідомив, що до них прийшла [PERSON] та без дозволу увійшла в будинок, після чого він пішов додому та прийшовши побачив як [PERSON] поспіхом покинула їх будинок, після чого він виявив, що зникли його документи про освіту та гроші - 400 євро. В подальшому, [PERSON] 13.10.2023 року обманом виманила його дочку [PERSON] зі школи і вивезла в невідомому напрямку, незважаючи на її бажання, у зв`язку із чим він викликав поліцію та повідомив про пропажу дитини, на що йому працівник поліції Рудик І.В. повідомив йому, що його колишня дружина має такі ж права на дитину, як і він. При цьому, позивач вказує, що Рудик І.В. був присутній під час його телефонної розмови з дочкою, під час якої вона плакала та просила забрати її додому, однак ніяких дій він не вчинив, посилаючись на недостатність його повноважень. Внаслідок зазначених дій посадовців, він поніс колосальні матеріальні та моральні збитки. У зв`язку з чим позивач для захисту своїх прав пред`явив до відповідачів відповідний позов шляхом подання до суду позовної заяви, в якій просить суд визначити з ним місце проживання дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по місцю їх фактичного проживання і реєстрації за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати відповідні органи, заклади, служби або осіб виявити місцезнаходження його дочки [PERSON] , та повернути до місця її постійного проживання, тобто [ADDRESS] , або надати такі повноваження йому; зобов`язати відповідачів [PERSON] , Рожко О.М. , Жук Л.І. , Рудика І.В. та Русол О.А. компенсувати моральні та матеріальні збитки його родині за страждання, які пережила його родина внаслідок їх незаконних дій у розмірі фіксованої 250000 грн, або визначити судом суму компенсації на свій розсуд, згідно тяжкості заподіяної відповідачами шкоди. 24.10.2023 року ухвалою суду (а.с.38-40 том 1) позовну заяву позивача було залишено без руху та визначено строк і спосіб для усунення недоліків позовної заяви. 14.11.2023 року ухвалою суду (а.с.74-75 том 1) позовну заяву позивача було залишено без руху та визначено строк і спосіб для усунення недоліків позовної заяви. 20.11.2023 року ухвалою суду (а.с.78-80 том 1) позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите провадження у даній справі, розгляд якої визначено проводити в порядку загального позовного провадження. Одночасно відповідачам роз`яснено їх право подати на адресу суду відзив на позовну заяву (відзив), а також залучено до участі у справі орган опіки і піклування Кодимської міської ради Подільського району Одеської області, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, та витребувано від органу опіки та піклування Кодимської міської ради Подільського району Одеської області письмовий висновок щодо розв`язання спору у даній справі в частині визначення місця проживання дітей. 14.12.2023 року до суду надійшов відзив від 14.12.2023 року № 03-17/4052 (а.с.110-115 том 1), поданий міським головою в інтересах центру надання адміністративних послуг Кодимської міської ради Подільського району Одеської області. При цьому, до відзиву всупереч вимогам пункту 2 ч.5 ст. 178 ЦПК України, не було надано доказів надсилання його копії і доданих до нього доказів іншим учасникам справи. У зв`язку із чим суд вищевказаний відзив не прийняв до розгляду. 14.12.2023 року до суду надійшло письмове пояснення від 14.12.2023 року № 03-17/4051 (а.с.119-121 том 1), подане міським головою в інтересах органу опіки і піклування Кодимської міської ради Подільського району Одеської області. При цьому, до письмового пояснення, всупереч вимогам пункту 2 ч.5 ст. 178 та ч.3 ст. 181 ЦПК України, не надано доказів надсилання його копії і доданих до нього доказів іншим учасникам справи. У зв`язку із чим суд вищевказане пояснення також не прийняв до розгляду. 17.01.2024 року ухвалою суду (а.с.154-156 том 1) залучено до участі у справі [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. 17.01.2024 року ухвалою суду (а.с.157-159 том 1) підготовче провадження у цивільній справі продовжено на тридцять днів. 16.02.2024 року ухвалою суду (а.с.201-202, 204-207 том 1) підготовче провадження у справі закрито тапризначено справу до судового розгляду по суті. 01.11.2024 року (а.с.195-198 том 2) провадження у справі в частині позовних вимог пред`явлених позивачем до відповідача [PERSON] про визначення місця проживання дітей - [PERSON] та [PERSON] з їх батьком - позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , закрито за відсутністю предмету спору. В судовому засіданні позивач [PERSON] зазначив, що підтримує свої позовні вимоги, викладені в позовній заяві в повному обсязі та просив їх задовольнити. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - неповнолітній [PERSON] в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час і місце судового засідання була своєчасно повідомлена належним чином у відповідності до вимог ч.6 ст. 128 та ч.5 ст. 130 ЦПК України через свого представника - адвоката Баку В.В., про що свідчить відповідна розписка від 05.02.2025 року (а.с.6 том 3) надана ним безпосередньо в суді. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Бака В.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог пред`явлених позивачем до його довірителя посилаючись на їх необґрунтованість. Відповідачі - начальник Служби у справах дітей Кодимської міської ради Подільського району Одеської області Рожко О.М., Жук Л.І. , яка раніше обіймала посаду старшого інспектору Сектору ювенальної превенції Подільського РУП ГУНП в Одеській області,інспектор Сектору ювенальної превенції Подільського РУП ГУНП в Одеській області Рудик І.В., начальник центру надання адміністративних послуг Кодимської міської ради Подільського району Одеської області Русол О.А.в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - органу опіки та піклування Кодимської міської ради Подільського району Одеської області в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання сама дана третя особа була своєчасно повідомлена належним чином у відповідності до вимог ч.2, 4-6, 8 п.2 ст. 128 ЦПК України, шляхом доставлення 08.02.2025 року судової повістки до електронного кабінету цієї особи (а.с.12 том 3). Заслухавши сторін у справі, дослідивши матеріали справи суд встановив наступні фактичні обставини. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] являються батьками [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , повторно виданого Кодимським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Подільському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) 05.05.2023 року, актовий запис № 1495 (а.с.22 том 1)), [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , повторно виданого Кодимським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Подільському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) 06.04.2023 року, актовий запис № 122 (а.с.24 том 1)), та [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , повторно виданого Кодимським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Подільському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) 06.04.2023 року, актовий запис № 03 (а.с.23 том 1). Житловий будинок розташованого за адресою: [ADDRESS] зареєстрований на праві власності за [PERSON] , що підтверджується копією витягу про державну реєстрацію прав, виданим Кодимським районним бюро технічної інвентаризації 17.04.2012 року за № 33845304 (а.с.25 том 1). Відповідно до довідки КЗ «Опорний заклад «Кодимський ліцей №2» Кодимської міської ради Подільського району Одеської області № 95 від 28.08.2023 року (а.с.16 том 1) [PERSON] навчається в даному закладі в 3 класі. Відповідно до довідки КЗ «Опорний заклад «Кодимський ліцей №2» Кодимської міської ради Подільського району Одеської області № 96 від 28.08.2023 року (а.с.16 том 1) [PERSON] навчається в даному закладі в 6 класі. Відповідно до талона-повідомлення єдиного обліку № 911 про прийняття і реєстрацію 13.05.2023 року заяви (повідомлення) [PERSON] про кримінальне правопорушення та іншу подію до ВПД №1 Подільського РУП ГУНП в Одеській області (а.с.15 том 1) щодо вчинення інспектором ювенальної привенції Жук Л.І. відносно нього дій, які вважає неправомірними. 27.06.2023 року позивачу [PERSON] міським головою на його заяву від 26.04.2023 року було надано відповідь за № 03-17/2000 (а.с.26 том 1), відповідно до якої видати йому посвідчення багатодітної сім`ї та дитини з багатодітної сім`ї неможливо, у зв`язку із тим, що 02.08.2012 року відповідне посвідчення вже було отримано [PERSON] . 04.08.2023 року позивачу [PERSON] міським головою на його заяву від 28.07.2023 року було надано відповідь за № 03-17/2446 (а.с.27-28 том 1), відповідно до якої видати йому посвідчення багатодітної сім`ї неможливо, у зв`язку із тим, що 02.08.2012 року відповідне посвідчення вже було отримано [PERSON] , а також через те, що факт його батьківства оскаржується в суді. У змісті висновку щодо розв`язання спору у даній справі (а.с.234-235 том 1) органу опіки і піклування Кодимської міської ради Подільського району Одеської області в порядку, передбаченому ч.5 ст. 19 СК України, та затвердженого рішенням виконавчого комітету Кодимської міської ради Подільського району Одеської області від 28.03.2024 року № 939 (а.с.233 том 1), визнано не доцільним визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , із відзначенням того, що остання 13.10.2023 року виїхала разом зі своєю матір`ю [PERSON] в м. Лейпциг, Німеччина. Окрім того зазначено, що позивач [PERSON] не надав доступу до житла, внаслідок чого не виявилось за можливе здійснити обстеження житлово-побутових умов проживання дітей за згаданою вище адресою. Водночас з попередніх актів обстеження житлово-побутових умов проживання дітей встановлено, що в будинку не створенні належні умови проживання, в кімнатах брудно, підлога не мита, неохайно, речі дітей та взуття скидане на підлозі, на кухні брудно, повно сміття, обмежена кількість продуктів, батько дітей не виховує, не готує їх до самостійного життя, у дітей немає щіток для чищення зубів, відсутні гігієнічні засоби, використаний туалетний папір просто валяється по підлозі, присадибна ділянка не обробляється. 15.10.2024 року суду окремо надано копію акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 22.05.2024 року за адресою: [ADDRESS] (а.с.173-174 том 2), де разом із позивачем [PERSON] мешкають двоє старших дітей - сини [PERSON] та [PERSON] , та згідно змісту якого у будинку не прибрано, на столі немитий посуд, відсутні продукти харчування, відсутня приготовлена їжа, засоби гігієни як і інші речі не на своїх місцях, на підлозі розкидане сміття та інструменти, а на стелі павутиння. Також відзначено, що у батька з дітьми є взаєморозуміння,зокрема діти слухають батька. Водночас до акту доданий відеозапис проведеного обстеження помешкання на носії (а.с.175 том 2), який був досліджений судом шляхом його відтворення і демонстрації в судовому засіданні та на якому міститься фіксація обставин наведених в акті, зокрема про те, що в будинку не прибрано, наявний не митий посуд, на підлозі розкидане сміття, відсутня охайність в побуті, в холодильнику є певні продукти. Нормативно-правове обґрунтування: Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України, сім`я та дитинство охороняються державою. За змістом положень частин 7, 8 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У відповідності до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.2 ст. 8 і 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III, батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Також, згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч.4-5 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікунами) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ч.1-3 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. При цьому, відповідно до ч.1-2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У відповідності до ч.1-2 ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III, дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Батьки, інші члени сім`ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов`язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно, ч.1-2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, серед іншого, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до ч.1-3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч.1 ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч.1-2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Пунктом 3 постанови пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, передбачено, що моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Висновки суду - щодо обґрунтованості позову в частині визначення місця проживання дитини - [PERSON] пред`явленого до відповідача [PERSON] : Положеннями ч.3 ст. 12 та ч.1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України). Положеннями частин 1-3 статті 13 ЦПК України також передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд вважає, що позивач пред`являючи позовну вимогу про визначення місця проживання дитини разом з ним має насамперед довести, що таке проживання буде відповідати як найкращім інтересам такої дитини. Однак, акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 22.05.2024 року за адресою: [ADDRESS] (а.с.173-174 том 2) в своїй сукупності із відеозаписом проведеного обстеження помешкання на носії (а.с.175 том 2) спростовує доводи позивача стосовно доцільності визначення саме з ним малолітньої [PERSON] . Водночас суд відзначає, що сам характер житлово-побутових умов проживання не виключає можливості проживання разом із позивачем [PERSON] двох старших дітей - синів [PERSON] , наразі віком сімнадцять років, та [PERSON] , наразі віком тринадцять років, оскільки виявленні недоліки можливо усунути за умов докладання зусиль до охайності в побуті, а тому вони не є такими, що становлять небезпеку для дітей. Окрім того ці діти перебувають у віці коли саме їх бажання для проживання з кимось із батьків має враховуватись (стосовно [PERSON] ) та є вирішальним (стосовно [PERSON] ). Суд звертає увагу на те, що зазначені старші діти в силу свого віку та розвитку значно більше здатні для самообслуговування та участі в підтриманні умов проживання в помешканні, а ніж менша дитина. Окрім того суд бере до уваги обставини, які у відповідності до положень абзацу другого ч.1 ст. 161 СК України мають істотне значення під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини, а саме її вік - десять років та статеву належність і пов`язані з цим особливості розвиту, а тому вважає, що за таких обставин проживання малолітньої [PERSON] разом зі своєю матір`ю наразі буде для цієї дитини більше відповідати її якнайкращим інтересам. Однак, за умов існування зазначених недоліків в житлово-побутових умов проживання, при проживанні двох старших дітей (хлопчиків), визначення проживання з позивачем [PERSON] ще й третьої найменшої дитини (дівчинки) на думку суду у конкретній ситуації все ж є недоцільним, про що також відзначав в своєму висновку орган опіки та піклування. У зв`язку з чим суд вважає, що в цій частині позов є необґрунтованим, а тому задоволенню не підлягає. - щодо обґрунтованості позову в частині зобов`язання відповідних органів, закладів, служб або осіб виявити місцезнаходження його дочки [PERSON] , та повернути до місця її постійного проживання, або надати такі повноваження йому: З матеріалів справи вбачається місцезнаходження малолітньої [PERSON] разом зі своєю матір`ю - відповідачем [PERSON] в м. Лейпциг, Німеччина (а.с.71 том 2), про що зокрема відзначено у змісті висновку щодо розв`язання спору у даній справі (а.с.234-235 том 1) наданого суду органом опіки і піклування Кодимської міської ради Подільського району Одеської області в порядку, передбаченому ч.5 ст. 19 СК України. При цьому, суд сприймає саму вимогу про повернення малолітньої [PERSON] до місця проживання з позивачем [PERSON] як похідну вимогу від основної позовної вимоги про визначення місця проживання цієї дитини разом із останнім, а тому за умов відмови в задоволенні основної позовної вимоги, то є неможливим задоволення похідної позовної вимоги. У зв`язку з чим суд вважає, що в цій частині позов є необґрунтованим, а тому задоволенню не підлягає. - щодо обґрунтованості позову в частині зобов`язання відповідачів [PERSON] , Рожко О.М. , Жук Л.І. , Рудика І.В. та Русол О.А. компенсувати моральні та матеріальні збитки його родині за страждання, які пережила його родина внаслідок їх незаконних дій: Суд вважає, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення протиправних дій вищезазначеними особами відносно нього та його родини, а також самої наявності від цього моральних та матеріальних збитків. Водночас в позові відсутні вимоги про визнання конкретних дій посадових та службових осіб органів державної влади і органів місцевого самоврядування незаконними. При цьому, відсутнє і підтвердження факту встановлення протиправності дій, рішень або бездіяльності суб`єктів владних повноважень в порядку Кодексу адміністративного судочинства України. Водночас із цим суд відзначає, що відповідачі Рожко О.М. , Жук Л.І. , Рудика І.В. та Русол О.А. є посадовими і службовими особами органів державної влади і органів місцевого самоврядування, зокрема: Рожко О.М. є начальником Служби у справах дітей Кодимської міської ради Подільського району Одеської області; Жук Л.І. була старшим інспектором Сектору ювенальної превенції Подільського РУП ГУНП в Одеській області (а.с.48 том 2); Рудик І.В. є інспектором Сектору ювенальної превенції Подільського РУП ГУНП в Одеській області; а Русол О.А. є начальником центру надання адміністративних послуг Кодимської міської ради Подільського району Одеської області. В свою чергу ст. 56 Конституції України та ч.1 ст. 1174 ЦК України передбачають можливість відшкодування шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень саме державою (за рахунок держави) або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Тому суд вважає, що позивачем [PERSON] позовні вимоги про відшкодування матеріальних і моральних збитків з посадових і службових осіб органів державної влади і органів місцевого самоврядування пред`явленими як до неналежних відповідачів. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, пункт 41). За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, пункт 40). У зв`язку з чим суд вважає, що заявлений позивачем позов в цій частині також є необґрунтованим, а відтак задоволенню не підлягає. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент (пункт 23 рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» («Рrоnіnа V. Ukrаіnе») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00). Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). - щодо розподілу судових витрат: Ураховуючи, що позивач ухвалою суду від 20.11.2023 року був звільнений від сплати судового збору, а також приймаючи до уваги, що відповідачами суду не повідомлено про понесення яких-небудь судових витрат у даній справі, то судом за умов відмови в задоволенні позову не встановлено судових витрат, які б потребували розподілу при ухваленні даного рішення.

Outcome: dismissed