Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-09 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач »), в якому просила: в порядку поділу майна, що є у спільній частковій власності, припинити право спільної часткової власності, виділити в натурі у власність та визнати за [PERSON] право власності на таке майно: садовий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0503 га, на якій розміщений зазначений садовий будинок, надану для ведення садівництва, кадастровий номер 2610197401:19:003:0227, розташовану в [ADDRESS] ; в порядку поділу майна, що є у спільній частковій власності, припинити право спільної часткової власності, виділити в натурі у власність та визнати за [PERSON] право власності на таке майно: квартиру [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивувала тим, що вона, [PERSON] та Відповідач [PERSON] є спадкоємцями їхнього батька [PERSON] , 1937 року народження, який помер [INFO] . Як зазначила в позовній заяві, згідно заповіту [PERSON] Позивач [PERSON] , після його смерті успадкувала загалом 1/2 частку квартири [ADDRESS] ; 1/2 частину садового будинку [ADDRESS] ; 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер 2610197401:19:003:0227, на якій розташований садовий будинок [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] згідно заповіту [PERSON] після його смерті успадкував 1/2 частину садового будинку [ADDRESS] ; 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер 2610197401:19:003:0227, на якій розташований садовий будинок [ADDRESS] . Як стверджує Позивач, фактично в квартирі [ADDRESS] проживає та постійно нею користується [PERSON] . Позивач [PERSON] проживає за місцем своєї реєстрації по [ADDRESS] . В успадкованій квартирі [ADDRESS] не буває та її не використовує. Натомість, садовий будинок та земельна ділянка, на якій він розташований, використовується як Позивачем, так і Відповідачем, що ставить спадкоємців у нерівне становище. Позивач зазначає, що вартість садового будинку в с. Хриплин згідно технічного паспорту становить 72 276,00 грн. Нормативно-грошова оцінка земельної ділянки кадастровий номер 2610197401:19:003:0227, на якій розташований садовий будинок, становить 36 639,8 грн. Натомість вартість квартири по [ADDRESS] згідно висновку експерта становить 903 027,00 грн. Як зазначено у позовній заяві, спільне володіння і користування спадковим майном неможливе через наявність неприязних відносин з боку Відповідача. Виділити в натурі ідеальну 1/2 частку квартири по [ADDRESS] неможливо; договір про поділ спадкового майна [PERSON] укласти відмовляється. Оскільки правовий режим спільної власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших, на думку Позивача, доречно компенсувати частку [PERSON] в праві спільної часткової власності, а саме 1/2 земельної ділянки кадастровий номер 2610197401:19:003:0227 та 1/2\~ садового будинку [ADDRESS] належним [PERSON] іншим спадковим майном 1/2 частки квартири [ADDRESS] . Такий варіант поділу, як зазначено Позивачем, економічно вигідний для Відповідача, так як Позивач не покладає на нього обов`язку щодо сплати грошової компенсації за відступ від ідеальної частки. Даний варіант, на її думку, ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності, найбільш відповідає інтересам сторін, враховує індивідуальні обставини справи. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] , в судове засідання повторно не з`явився, явку уповноваженого представника до суду не забезпечив, про причини неявки суду не повідомив, про дату та час судових засідань повідомлявся належним чином. Відзиву на позов та інших заяв чи клопотань від [PERSON] до суду не надходило. Оскільки Відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини своєї неявки в судове засідання не повідомив, відзиву не подав, а Позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») ухвалив про заочний розгляд справи. Проаналізувавши доводи Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. На підставі Свідоцтва про право власності на житло від 21 грудня 2000 року (а.с.15) квартира за адресою по [ADDRESS] належала: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях. Садовий будинок [ADDRESS] належав [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого державним реєстратором Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області Попович Р.В.\~ від 27.05.2013 року, індексний номер 3983158; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 68181826101 (а.с.37). Земельна ділянка для ведення садівництва площею 0,0503 га, що знаходиться на території с. Хриплин, садівниче товариство «Хриплин», Івано-Франківської міської ради, кадастровий номер 2610197401:19:003:0227, належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ІФ 15-04-02/000022, виданого Хриплинською сільською радою 09.03.1994 року (а.с.49). 29.12.2015 року [PERSON] було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Татарин М.В. (а.с.13), за яким: належну йому частку квартири [ADDRESS] заповів [PERSON] ; належний йому садовий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку, на якій розміщений вищевказаний садовий будинок, кадастровий номер 2610197401:19:003:0227 заповів в рівних долях [PERSON] та [PERSON] . Як підтверджується матеріалами справи, а саме змістом Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31.05.2017 року (а.с.16) після смерті батьків сторін, [PERSON] та [PERSON] , належне їм майно спадкувалося їхніми дітьми сторонами по справі [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] після смерті [PERSON] за заповітом успадкувала: 1/2 частки квартири [ADDRESS] (1/3 частки квартири, належна [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 21.12.2000 року, а 1/6 частки цієї ж квартири, належна [PERSON] , яка померла [INFO] на підставі вищевказаного Свідоцтва, спадкоємцем якої був її чоловік [PERSON] , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав) (на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31.05.2017 року, виданого державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк К.Ф., зареєстрованого в реєстрі за №1-397 (а.с.16). 1/2 частку садового будинку [ADDRESS] (на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31.05.2017 року, виданого державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк К.Ф., зареєстрованого в реєстрі за №1-398 (а.с.37). 1/2 частку права на земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,0503 га, що знаходиться на території с. Хриплин, садівниче товариство «Хриплин», Івано-Франківської міської ради, кадастровий номер 2610197401:19:003:0227 (на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31.05.2017 року, виданого державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк К.Ф., зареєстрованого в реєстрі за №1-399 (а.с.49). [PERSON] після смерті [PERSON] за заповітом успадкував: 1/2 частку садового будинку [ADDRESS] (на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31.05.2017 року, виданого державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк К.Ф., зареєстрованого в реєстрі за №1-398 (а.с.37) 1/2 частку права на земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,0503 га, що знаходиться на території с. Хриплин, садівниче товариство «Хриплин», Івано-Франківської міської ради, кадастровий номер 2610197401:19:003:0227 (на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31.05.2017 року, виданого державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк К.Ф., зареєстрованого в реєстрі за №1-399 (а.с.49). Суд також звертає увагу на те, що 1/6 частку у квартирі по [ADDRESS] [PERSON] після смерті [PERSON] успадкував на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 31.05.2017 року, виданого державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк К.Ф., зареєстрованого в реєстрі за №1-394 (а.с.57) (зміст матеріалів справи свідчить про те, що йдеться про половину частки [PERSON] , яка померла [INFO] ). Інша частка квартири по [ADDRESS] , а саме 1/3, первинно належала [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 21 грудня 2000 року (а.с.15). Отже, станом на час розгляду справи [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить кожному по: 1/2 частки квартири [ADDRESS] ; 1/2 частки садового будинку [ADDRESS] ; 1/2 частки права на земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,0503 га, що знаходиться на території с. Хриплин, садівниче товариство «Хриплин», Івано-Франківської міської ради, кадастровий номер 2610197401:19:003:0227. Посилаючись на те, що спільне володіння і користування спадковим майном неможливе через наявність неприязних відносин з боку Відповідача, а виділення в натурі ідеальної 1/2 частку квартири по [ADDRESS] неможливо; договір про поділ спадкового майна [PERSON] укласти відмовляється Позивач у позові просить компенсувати частку [PERSON] в праві спільної часткової власності, а саме 1/2 земельної ділянки кадастровий номер 2610197401:19:003:0227 та 1/2 садового будинку [ADDRESS] належним [PERSON] іншим спадковим майном 1/2 частки квартири [ADDRESS] . Дану позовну заяву представник Позивача іменує «Позовна заява про визнання права власності та спадкове майно» та одночасно «Позовна заява про поділ спадкового майна» (а.с.1). В якості правового обґрунтування позову представник у позовній заяві посилається, зокрема, на норми Цивільного кодексу України щодо поділу/виділу майна, що є у спільній частковій власності (ст.ст. 364, 367 ЦК України), так і норми даного закону щодо припинення права особи на частку у спільному майні (ст. 365 ЦК України). Також посилається на норми спадкового права (ст. ст. 1225, 1267, 1278, 1279 ЦК України). В прохальній частині позовної заяви представник Позивача просить «в порядку поділу майна, що є у спільній частковій власності припинити право спільної часткової власності, виділити в натурі у власність та визнати» за сторонами право власності на окремі об`єкти. Статтею 364 ЦК України визначено порядок виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності Так, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 365 ЦК України врегульовано порядок припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Статтею ж 367 ЦК України врегульовано порядок поділу майна, що є у спільній частковій власності. Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18) звернув увагу на таке: «Відповідно до частини другої статті 367 ЦК України у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Тлумачення частини другої статті 367 ЦК України свідчить, що поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється. У постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року в справі № 6-12цс13 зроблено висновок, що «у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності у разі поділу (стаття 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників. Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок». У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1443цс16 зроблено висновок, що «виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно». Отже, статті 364, 365 та 367 ЦК України містять різні способи захисту прав співвласника майна. Разом з тим, закон не заперечує можливість поділу майна в натурі між співвласниками (стаття 367 ЦК України) та не обмежує співвласника можливістю поділу лише у спосіб отримання компенсації вартості частки майна чи надання такої компенсації іншому співвласникові (статті 364, 365 ЦК України). Судовою практикою Верховного Суду України неодноразово визнавалась неможливість одночасного застосування статей 364 та 365 ЦК України, які є різними за своєю правовою природою і кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову, оскільки перша з них передбачає право співвласника на виділ в натурі частки із майна, що у спільній частковій власності, а друга можливість за позовом інших співвласників припинити право особи на частку у спільному майні (ухвали Верховного Суду України від 17 лютого 2010 року у справі № 6-6248св09, від 19 травня 2010 року у справі № 6-23822св09). Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 24 червня 2021 року у справі № 219/13376/17 (провадження № 61-22150св19). В даній цивільній справі Суд застосовує принцип jura novit curia («суд знає закони»), який, як роз`яснено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) полягає в наступному: «суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)). Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту». Отже, виходячи зі змісту спірних правовідносин, обставин, якими Позивач обґрунтовує свій позов, зважаючи на фактичний зміст прохальної частини позову, Суд приходить до висновку, що даний позов є позовом про поділ майна, що є у спільній частковій власності, в натурі. Вказаний спір не є спором про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, оскільки за змістом позовних вимог [PERSON] ставить питання про припинення права спільної часткової власності щодо обох сторін, що не притаманне спору про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності. Також даний спір не є спором про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, оскільки в обґрунтування позову Позивачем не доводилося передбачених статтею 365 ЦК України підстав, а саме: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Крім того, Позивачем не виконано передбачену частиною 2 статті 365 обов`язкову умову припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників попереднє внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. В судовому засіданні на 12.12.2024 року на запитання суду щодо конкретної правової підстави заявлених позовних вимог представник Позивача зіслалася на статтю 367 ЦК України. Отже, щодо застосування статті 367 ЦК України. Як вже було зазначено, статтею 367 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. В даній справі Позивач [PERSON] та Відповідач [PERSON] є співвласниками на праві спільної часткової власності (з рівними частками по 1/2 щодо кожного об`єкту) на: квартиру по [ADDRESS] , садовий будинок [ADDRESS] ; земельну ділянку кадастровий номер 2610197401:19:003:0227 на території [ADDRESS] . При цьому, Судом встановлено, що садовий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку кадастровий номер 2610197401:19:003:0227 було успадковано ними в частці по 1/2 за заповітом після смерті батька. Натомість, 1/3 частка квартири по [ADDRESS] належала первинно (з 2000 року) [PERSON] в частці 1/3 (за приватизацією), а інші 2/3 частки даної квартири перейшли до сторін в порядку спадкування (1/2 [PERSON] за заповітом, 1/6 [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті матері). В обґрунтування вартості квартири по [ADDRESS] Позивачем надано Суду Звіт про оцінку вартості трикімнатної квартири [ADDRESS] від 18 березня 2024 року (а.с.20-36), відповідно до якого ринкова вартість даної квартири становить 903 027,00 грн. В обґрунтування вартості садового будинку [ADDRESS] Позивач позовній заяві\~ посилається на технічний паспорт на садовий будинок станом на 27.06.2012 року, згідно якого вартість даного будинку складає 72 276,00 грн. (а.с.47-48). Щодо вартості земельної ділянки Позивач покликається на нормативно-грошову оцінку земельної ділянки кадастровий номер 2610197401:19:003:0227, яка складає 1 003,6 грн. (Витяг №НВ-9933673822024 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 18.03.2024 року (а.с.56). Під час судового розгляду справи позивачем надано суду Звіт про оцінку вартості садового будинку, виконаний ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» (а.с.130-153), відповідно до якого ринкова вартість садового будинку з врахуванням вартості земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , становить: 350 713,00 грн. Таким чином, в даній справі Позивач з урахуванням вищевказаних документів посилається на те, що: вартість квартири по [ADDRESS] становить 903 027,00 грн. (відповідно, її 1/2 частка становить 451 513,50 грн.) вартість садового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки кадастровий номер 2610197401:19:003:0227 під даним будинком становить загалом 350 713,00 грн. (відповідно вартість частки [PERSON] становить 175 356,50 грн.). Разом з тим, Суд звертає особливу увагу на те, що з моменту реалізації своїх спадкових справ (а саме у 2016 році) сторони зі статусу спадкоємців перейшли у статус співвласників майна. Спадкові відносини в даному випадку припинилися. Натомість, на даний час відносини між сторонами характеризуються як відносини між співвласниками майна. Саме майно вже не є спадковим, а, натомість, є майном, що належить сторонам на праві спільної часткової власності. Відтак, застосування норм, що регулюють спадкове право, як і відповідної практики Верховного Суду щодо застосування норм спадкового права, на яку в позовній заяві посилається Позивач, є безпідставним. Зокрема, у справах № 219/13376/17, № 674/1336/17, на які у позовній заяві посилається Позивач, предметом розгляду Верховного Суду були відмінні від даної справи правовідносини, а саме правовідносини між спадкоємцями щодо розподілу спадкового майна на стадії спадкування, тобто на стадії переходу прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Так, дійсно, у вказаних постановах Верховний Суд зазначив, що у разі, якщо сторони є частковими співвласниками кількох різних самостійних об`єктів (житлового будинку, квартири, земельної ділянки, майнового паю, автомобіля) і не досягли згоди щодо їх поділу виділ (поділ) між спадкоємцями частки спадщини в натурі проводиться з огляду на сукупність об`єктів, що складають спадщину, їх вартість з урахуванням можливого виділу в натурі такої частки. Такий виділ (поділ) не повинен порушувати права та законні інтереси спадкоємців. Якщо виділ (поділ) частки спадщини неможливий, то спадкоємець може отримати від іншого спадкоємця грошову компенсацію вартості цієї частки. Однак, як вже зазначалося Судом, у даній цивільній справі сторони вже не є спадкоємцями (такий статус вони вичерпали шляхом реалізації їх спадкових прав способом отримання свідоцтв про право на спадщину), а мають статус співвласників майна. Всі наступні правовідносини між ними регулюються спеціальними нормами щодо порядку здійснення права спільної часткової власності, захисту права власності, а не нормами про спадкове право. Крім того, таке поняття, як «перерозподіл спадщини» (тобто правовідносин між саме спадкоємцями після оформлення спадщини) має конкретно визначений юридичний зміст, що обумовлюється положенням статті 1280 ЦК України і стосується виключно правовідносин, за яких після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці. У цьому випадку спадщина підлягає перерозподілу між спадкоємцями. Інших випадків перерозподілу спадщини чинний Цивільний кодекс України не передбачає. Так, в даній справі, на підставі статті 367 ЦК України Позивач [PERSON] , посилаючись на (1) недосягнення з [PERSON] згоди щодо поділу майна, що є у їх спільній частковій власності в натурі, (2) технічну неможливість поділу майна в натурі, просить поділити дане майно в сукупній масі наступним чином: - [PERSON] виділити в натурі садовий будинок [ADDRESS] , та земельну ділянку кадастровий номер 2610197401:19:003:0227 на території с. Хриплин, садівниче товариство «Хриплин», Івано-Франківської міської ради. - [PERSON] виділити в натурі квартиру по [ADDRESS] . При цьому, як вже зазначалося вище, виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно (постанова Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1443цс16). При цьому, поділ майна, що складається з кількох об`єктів, що перебувають у спільній частковій власності обох співвласників у відповідних частках, шляхом примусового обміну такими частками у різних видах майна, чинний ЦК України не передбачає. Тобто, запропонований Позивачем спосіб поділу спільного часткового майна між співвласниками, не тільки виходить за межі статті 367 ЦК України, а взагалі нормами цивільного закону не передбачений. Крім того, вирішуючи позовні вимоги [PERSON] на предмет обраного нею способу захисту її прав, як співвласника у праві спільної часткової власності, Суд вважає за необхідне зазначити наступне. Переглядаючи аналогічну за предметом позову справу №336/1137/19, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29 вересня 2021 року звернув увагу на наступне: «Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. За змістом наведених норм можна дійти висновку, що виділ частки зі спільного майна це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частці в праві спільної власності та припинення права спільної часткової власності на відповідне майно. Шляхом виділу частки у майні припиняється спільна часткова власність і особа стає власником виокремленого майна. Юридичне значення виділу частки полягає у тому, що учасник отримує в натурі майно, яке відповідає його частці, як самостійний об`єкт. Отже, виділ частки передбачає виокремлення частини об`єкта у самостійний об`єкт. Частка майна, яка виділяється, повинна бути дійсно окремим об`єктом нерухомого майна. При цьому, частка, яка залишається у іншого власника (власників), має також бути окремим об`єктом нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України. Тобто, при будь-якому виділі частки з нерухомості, завжди відбувається поділ цієї нерухомості на два самостійних об`єкта. Вимога про виділення в натурі частки з майна шляхом збільшення такої частки за рахунок належного особі іншого майна у розумінні статті 364 ЦК України не є виділом\~ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Отже, враховуючи обставини, встановлені судами у цій справі, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки у розумінні статті 364 ЦК України вимоги позивача не є вимогами про виділ в натурі частки із майна, яке перебуває у спільній частковій власності кількох осіб. [PERSON] разом із іншими спадкоємцями отримала відповідну частку у кожній одиниці майна, що ввійшло до складу спадщини після смерті [PERSON] . Звертаючись до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України, що регулює порядок виділу в натурі частки зі майна, що належить кільком особам на праві спільної часткової власності, позивач просила виділити в натурі [PERSON] із майна, що перебуває в спільній частковій власності, та визнати за нею право особистої приватної власності на 1/3 частини земельної ділянки, розташованої на території Лугівської сільської ради Василівського району Запорізької області, 7/125 частини земельної ділянки, розташованої на території Лугівської сільської ради Василівського району Запорізької області, шляхом припинення її права власності на належні їй частки в інших об`єктах нерухомого майна, права на які за нею визнано за рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2018 року у цивільній справі № 336/4340/17, а саме: 1/20 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] ; 11/1000 частини нежилого приміщення, підвалу літ. «А-14», розташованого за адресою: [ADDRESS] ; 1/15 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відмовляючись від права власності на частку в одному майні, позивач бажає набути у збільшеному розмірі частки в іншому майні за рахунок часток, які належать іншим\~ спадкоємцям, тобто здійснити перерозподіл часток у спільному майні на свою користь. Верховний Суд дійшов переконання, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення статті 364 ЦК України, оскільки за таких умов виділ внатурі майна не відбувається, оскільки [PERSON] прагне збільшити розмір своїх часток\~ ту земельних ділянках, відмовляючись від часток у іншому нерухомому майні, тобто має місце перерозподіл часток співвласників.\~ Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Тобто, якщо особа ставить вимогу про виділення в натурі частки з такого майна, то такий виділ не може здійснюватися за рахунок іншого майна, яке належить цій особі. Положення статті 364 ЦК України є підставою для отримання майна лише у разі, наявності умов, визначених частиною другою цієї статті, а саме якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Вимоги позивача щодо збільшення своєї частки у земельних ділянках за рахунок передачі належних їй інших часток у іншому нерухомому майні, які вона успадкувала, іншим співвласникам, є по суті не виділенням частки у натурі, а примусовим обміном майном, що, у свою чергу, суперечить вимогам ЦК України. Доводи касаційної скарги [PERSON] , від імені якої діє [PERSON] , про те, що припинення права власності, зміна часток є не окремою вимогою, а лише правовим наслідком поділу спільного часткового майна, суд оцінює як помилкове тлумачення представником положень статті 364 ЦК України, з яким суд не погоджується. Спір між сторонами міг бути вирішений у досудовому порядку на підставі частини третьої статті 1267 ЦК України, згідно з якою спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Відсутність згоди усіх співвласників щодо порядку розподілу майна безумовно викликає необхідність звернення до суду. У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus ). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах. Тому обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. При цьому, незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Проте суди попередніх інстанцій зазначених вимог закону не врахували та дійшли передчасного й формального висновку про відмову в задоволенні позову, не застосувавши до спірних правовідносин правові норми, які підлягають застосуванню, на що мали повноваження згідно з вимогами ЦПК України. Суди в достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не надали належної правової оцінки доводам і доказам сторін, по суті спір не вирішили, тому дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову. За встановлених у цій справі обставин, судом проаналізовано можливість застосування до спірних правовідносин положень статті 365 ЦК України. Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною;\~ 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Проте, у суду відсутні підстави для тлумачення положень частини другої статті 365 ЦК України у такий спосіб, що обов`язкове депонування позивачем грошових коштів, які відповідають вартості майна, на яке позивач просить припинити право відповідачів, з виділенням їй цього майна, може бути замінено передачею позивачем відповідачам іншого майна, а не шляхом сплати грошової компенсації. Підсумовуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача, з огляду на неможливість здійснювати примусове відчуження відповідачами належних їм часток у праві спільної часткової власності на земельні ділянки шляхом присудження їм в обмін іншого майна, від якого позивач відмовляється.\~ Доводи заявника про наявність багатьох співвласників, що утруднює користування спільним майном, не може бути підставою для припинення їхніх часток у майні - земельних ділянках, яке відповідачі отримали у порядку спадкування. Обраний [PERSON] спосіб захисту своїх прав позбавляє інших співвласників без їхньої згоди права власності на належне їм майно та не враховує принципу дотримання балансу інтересів сторін, оскільки відповідачі також зацікавлені зберегти у власності більш вартісне майно, яким є земельні ділянки».\~ Так, звертаючись до суду з даним цивільним позовом, фактично Позивач [PERSON] , посилаючись на неможливість спільного користування з Відповідачем належними їм на праві спільної часткової власності об`єктами у частці по 1/2 у кожному з об`єктів, а також на технічну неможливість поділу таких об`єктів у натурі, просить перерозподілити дані об`єкти нерухомого майна в натурі таким чином, щоб кожній із сторін виділити окремий об`єкт в цілому, припинивши їх право спільної часткової власності у кожному з об`єктів. Іншими словами, Позивачем ставиться питання про примусовий обмін їх частками у праві власності на два об`єкти, що не передбачено чинним законодавством. Обмін частками у праві спільної часткової власності на два об`єкти нерухомості, як про це ставиться питання Позивачем в даній справі, може відбуватися лише в добровільному порядку за згодою обох співвласників. Крім того, як вже зазначалося Судом, на даний час Позивач та Відповідач не є спадкоємцями, а наявне у їхній власності майно (квартира та садовий будинок із земельною ділянкою) не є спадковим майном у розумінні закону, а тому посилання на норми спадкового права є недоречним. Спадкові права реалізовано сторонами у нотаріальному порядку, а тому спадкові правовідносини між ними, як спадкоємцями, припинені. На даний час сторони мають статус співвласників майна, і в разі наявності між ними будь-яких спорів, пов`язаних із неможливістю спільного володіння та користування належним їм майном, їх права можуть бути захищені шляхом застосування належних та ефективних способів захисту порушених прав, зокрема, як шляхом пред`явлення негаторного позову (про усунення перешкод у користуванні майном), так і відповідних позовів про виділ чи поділ майна, або ж припинення частки у праві спільної часткової власності за наявності відповідних правових підстав та передумов для цього з виконанням відповідних законодавчих обов`язків. Вимоги позивача щодо збільшення своєї частки у садовому будинку та земельній ділянці за рахунок передачі належної їй іншої частки у іншому нерухомому майні (квартирі), яку вона успадкувала, іншому співвласнику (Відповідачу), є по суті не виділенням частки у натурі, не поділом майна, а примусовим обміном майном, що, у свою чергу, суперечить вимогам ЦК України. Крім того, обраний [PERSON] спосіб захисту своїх прав позбавляє іншого співвласника (Відповідача) без його згоди права власності на належне йому майно, яким він, зі слів Позивача, систематично користується як співвласник, та не враховує принципу дотримання балансу інтересів сторін.\~ Крім того, в позовній заяві Позивач посилається на те, що спільне володіння і користування спадковим майном неможливе через наявність неприязних відносин з боку Відповідача; виділити в натурі ідеальну 1/2 частку квартири по [ADDRESS] неможливо; договір про поділ спадкового майна [PERSON] укласти відмовляється. Однак, на підтвердження вказаних доводів Позивача нею не надано належних доказів. Також, як самостійно зазначено Позивачем у позовній заяві, фактично в квартирі [ADDRESS] проживає та постійно нею користується [PERSON] ; Позивач [PERSON] проживає за місцем своєї реєстрації по [ADDRESS] . В успадкованій квартирі [ADDRESS] не буває та її не використовує. Натомість, садовий будинок та земельна ділянка, на якій він розташований, використовується як Позивачем, так і Відповідачем, що ставить спадкоємців, на думку Позивача, у нерівне становище. При цьому, факт невикористання одним із співвласників належного йому на праві спільної часткової власності майна, та аналогічне використання іншим із співвласників належного сторонам майна не є підставою для, фактично, перерозподілу шляхом примусового обміну частками у майні, що належить таким співвласникам. У разі порушення права власності Позивача на квартиру вона не позбавлена права на застосування тих способів захисту права власності, які передбачені чинним законодавством. Суд зауважує, що розгляд даного спору повинен відбуватися також з урахуванням принципу непорушності права власності. Згідно статті 41 Конституції України, зокрема, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з частинами 1-2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини 1, 2 статті 321 ЦК України). Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод). Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. В ході розгляду даної справи Судом встановлено, що задоволення позову [PERSON] становило б втручання у право власності [PERSON] , оскільки запропонований Позивачем спосіб урегулювання відносин між сторонами, як співвласників майна, не ґрунтується на національному законі (цивільне законодавство не передбачає положень про примусовий обмін частками у праві спільної часткової власності шляхом набуття права власності на окремий об`єкт в цілому), не переслідує легітимну мету, як і такий захід не є пропорційним легітимній меті втручання у право власності Відповідача. З огляду на викладене, Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог Позивача, з огляду на неможливість здійснювати примусове відчуження Відповідачем належної йому частки у праві спільної часткової власності на садовий будинок та земельну ділянку шляхом присудження йому в обмін іншого майна (1/2 частки у праві власності на квартиру), від якого Позивач відмовляється (постанова Верховного Суду у справі №336/1137/19 від 29 вересня 2021 року).\~ Відповідно до ст. 81\~\~ ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню за безпідставністю позовних вимог. Судовий збір відповідно до статті 141 ЦПК України покладається на Позивача у зв`язку з відмовою в задоволенні позову. На підставі викладеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 367 ЦК України,

Outcome: dismissed