Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-06 00:00:00

До Дарницького районного суду м. Києва звернувся представник ТОВ «Євро-Реконструкція» з позовом до [PERSON] , про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є надавачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води в будинку [ADDRESS] . Відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Позивач належним чином виконав перед відповідачем, своє зобов`язання щодо надання послуг з постачання централізованого опалення та постачання гарячої води, проте відповідач своєчасно з грудня 2015 року не здійснює оплату за отримані послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання, в результаті чого утворилась заборгованість яка станом на 01.08.2023 року складає 62956,30 грн. У зв`язку із чим позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 83372,71 грн., яка складається з: 62956,30 грн., сума заборгованості за послуги з постачання централізованого опалення та постачання гарячої води, 15682,50 грн. - інфляційна складова боргу, 4733,91 грн., - три відсотки річних. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10.10.2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання представник позивача не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, позов просила задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Від представника відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності, в обґрунтування якої зазначено що оскільки позов подано позивачем 11.09.2023 року то із застосуванням строку позовної давності слід відмовити у стягненні основного боргу та санкції за ст. 625 ЦК України, що були нараховані до 01.09.2020 року (борг за централізоване опалення у сумі 21940,09 грн., борг за постачання гарячої води у сумі 17039,73 грн., та за санкції за ст. 625 ЦК України). Крім того зазначено, що позивачем, як ліцензіатом, діяльність якого регулюється НКРЕКП, не було дотримано вказівки регулятора щодо призупинення на період карантину застосування інших санкцій по відношенню до побутових споживачів, зокрема за ст. 625 ЦК України. З урахуванням викладеного сторона представник відповідача просить відмовити позивачу у стягненні 3% річних у сумі 4733,91 грн., та інфляційних витрат у сумі 15682,50 грн. Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої зазначено, що починаючи з 12.03.2020 року строк позовної давності був продовжений на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби. Тому пропущений може бути строк позовної давності лише за вимогами, що виникли до 12.03.2017 року. З урахуванням викладеного зазначено, що заява відповідача про застосування судом наслідків спливу строків позовної давності може бути застосовано лише до позовних вимог за отримані послуги з централізованого опалення та за послуги з гарячого водопостачання в межах періоду з грудня 2015 року по 11 березня 2017 року. З урахуванням заяви про застосування строку позовної давності просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за послуги з постачання теплової енергії у розмірі 34263,06 грн., за послуги з постачання гарячої води у розмірі 20489,48 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 11332,93 грн., та 3% річних у розмірі 3367,80 грн. Представник позивача надав заяву про розгляд справи без його участі , позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Від відповідача надійшла заява про розгляд справи без його участі. Представник відповідача надала заяву про розгляд справи без її участі, просила застосувати строк позовної давності, відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за постачання центрального опалення у розмірі 21940,09 грн., та гарячого водопостачання у розмірі 17039,73 грн., та стягнути з відповідача заборгованість за централізоване опалення у розмірі 16746,76 грн., та за постачання гарячої води у розмірі 7299,71 грн., у задоволенні вимог, щодо стягнення 3% річних та інфляційних витрат просила відмовити в повному обсязі. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши докази по справі у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.7 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-ІV (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання, є договором приєднання. Відповідно до ч.1 ст. 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. З відповіді з електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований: [PERSON] . Законом України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-ІV (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-ІV (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація). Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" №1875-ІV (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 30 жовтня 2013 року у справі за № 6-59цс13; висновки Верховного Суду/Касаційного цивільного суду у постанові від 10 грудня 2018 року у справі за № 638/11034/15) Крім того, відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач є споживачем комунальних послуг. Даним Законом передбачено, що під договором слід розуміти усну чи письмову угоду між споживачем та виконавцем послуг. Цей Закон також передбачає оформлення письмової угоди через посередництво квитанцій та інших розрахункових документів. Згідно п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-ІV (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до п.п. 18, 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. № 630 розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. Споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки. Згідно з п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, власник та наймач квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово - комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Як вбачається із матеріалів справи, відповідач не належним чином сплачують за надані їм житлово-комунальні послуги, у зв`язку з чим, згідно з розрахунком наданим позивачем, з грудня 2015 року за ними утворилась заборгованість, яка станом на 01.08.2023 року складає 38686,86 грн., - заборгованість за послуги централізованого опалення, 24269,44 грн., заборгованість за послуги з постачання гарячої води, 15682,50 грн., інфляційна складова боргу, 4733,91 грн., - 3% річних. Статтею 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. У відповідності до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦКУ порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи те, що правовідносини, які передбачають обов`язок споживача оплатити фактично надані житлово-комунальні послуги та право замовника послуг вимагати відповідної плати, є за своєю правовою природою грошовим зобов`язанням, тому за прострочення його виконання підлягають застосуванню наслідки, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України щодо стягнення інфляційних нарахувань та трьох процентів річних від простроченої суми (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 30 жовтня 2013 року у справі за № 6-59цс13). Статтею 541 ЦК України визначено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Згідно ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачами, всупереч положенню ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів своєчасної та у повному обсязі сплати наданих житлово-комунальних послуг та відсутності заборгованості перед позивачем по оплаті цих послуг. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідачами було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, позовна давність починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з матеріалів справи та розрахунку заборгованості позивач звернувся до суду 11 вересня 2023 року з вимогами починаючи з грудня 2015 року, тобто з пропуском встановленого ст. 257 ЦК України строку позовної давності. Разом з тим, 02.04.2020 року набув чинності Закон України від 30.03.2020 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням короновірусної хвороби (COVID-19), відповідно до якого розділ "Прикінцеві положення" ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12.03.2020 року до 31.07.2020 року. Дію карантину, встановленого цією Постановою, продовжено на всій території України згідно з Постановами КМ № 392 від 20.05.2020, № 500 від 17.06.2020, № 641 від 22.07.2020, № 760 від 26.08.2020, № 956 від 13.10.2020, № 1236 від 09.12.2020, № 104 від 17.02.2021, № 405 від 21.04.2021, № 611 від 16.06.2021 року. З урахуванням епідемічної ситуації в регіоні з 19 грудня 2020 р. до 31 серпня 2021 р. на території України установлено карантин згідно з Постановами КМ України № 392 від 20.05.2020, № 500 від 17.06.2020, № 641 від 22.07.2020, № 760 від 26.08.2020, № 956 від 13.10.2020, № 1100 від 11.11.2020, № 1236 від 09.12.2020, № 104 від 17.02.2021, № 405 від 21.04.2021, № 611 від 16.06.2021 року. Враховуючи наведене, беручи до уваги, що з 02.04.2020 року набув чинності Закон України від 30.03.2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, у т.ч. ст.ст. 257, 258 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину, суд приходить до висновку, про визнання таким, що пропущений позивачем, трирічний строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за період з грудня 2015 року до березня 2017 року. У свою чергу, щодо вимог позивача про стягнення заборгованості починаючи з 12.03.2017 трирічний строк позовної давності не пропущений, оскільки на час подання позовної заяви такий строк був продовжений вищевказаним Законом. Разом з тим, як вбачається з розрахунків заборгованості, станом на 01.08.2023 за відповідачем обліковується заборгованість за надані позивачем послуги, а саме: заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з березня 2017 року по серпень 2023 року у розмірі 34263,06 грн., заборгованість за послуги з гарячого водопостачання за період з березня 2017 року по серпень 2023 року розмірі 20489,48 грн., інфляційні втрати, нараховані на суму боргу за період з березня 2017 року по лютий 2022 року, у розмірі 11332,93 грн., три відсотки річних, нараховані на суму боргу за період з березня 2017 року по лютий 2022 року, у розмірі 3367,80 грн. Враховуючи вищевикладене, суд вважає встановленим факт порушення прав позивача, тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за послуги з постачання централізованого опалення та водопостачання у розмірі 54752,54 грн., інфляційні витрати у розмірі 11332,93 грн., - 3%- річних у розмірі 3367,80 грн., підлягають задоволенню. Позовні вимоги про стягнення з відповідача на його користь заборгованості з грудня 2015 року до березня 2017 року задоволенню не підлягають, оскільки вони заявлені з пропуском строків позовної давності. Щодо доводів представника відповідача про відмову у задоволенні позовних вимог передбачених ст. 625 ЦК України, суд зазначає наступне. Стаття 625 ЦК України визначає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. До вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України). Відповідно до пп. 4 п. 3 розділу II «Прикінцеві положення» Закону № 530-ІХ на час дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово- комунальні послуги. У постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі № 6-49цс12, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц наголошено на тому, що встановлене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер. Норми матеріального права вирізняють штрафні санкції, до складу яких належить неустойка (штраф, пеня), та компенсаційні втрати, до складу яких належить інфляційні витрати та три відсотки річних. В постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 922/175/18 зазначено, що формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три відсотки річних та інфляційні втрати не є неустойкою у розумінні ст. 549 цього Кодексу. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» заборонено нараховувати та стягувати саме неустойку (штраф, пеню), при цьому жодної заборони нараховувати та стягувати компенсаційні втрати вказаним Законом не передбачено. Отже положення ст. 549 ЦК України (штраф, пеня) та ст. 625 ЦК України (три відсотки річних, інфляційні втрати) є різними за своєю правовою природою. Враховуючи навдене, у позивача були наявні всі правові підстави для нарахування цих складових, які в свою чергу підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у сумі 2684,00 грн. а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати за сплату судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (позовні вимоги підлягають задоволенню на: 69453,27 грн. *100% : 83372,21 грн. ціна позову = 83,31 %), тобто 83,31% від ціни позову (83,31% *2684,00 грн. : 100%), що складає 2236,04 грн.

Outcome: partial