Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача про встановлення факту роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, визнання права особистої приватної власності на квартиру. Свої вимоги мотивує тим, що 30 грудня 1989 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, від якого у них народилась донька [PERSON] , [INFO] . З грудня 1989 року по листопад 1991 року вони проживали за адресою: [ADDRESS] у квартирі її батьків. З кінця 1991 року шлюбні відносини з відповідачем припинили існувати. Відповідач залишив її з донькою, не надавав матеріальну допомогу, не займався вихованням дитини. За її заявою з грудня 1991 року [PERSON] було оголошено у розшук. За даними МВС України [PERSON] перебував у розшуку та вибув до Ізраїлю 15 квітня 1992 року. З квітня 1992 року вона створила нову сім`ю з [PERSON] , мали з ним спільний бюджет, спільне господарство. 24 грудня 1993 року вона за власні кошти та за кошти, отримані в борг від батька, придбала квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу. Рішенням Мінського районного суду м. Києва від 28 грудня 1994 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Зазначене рішення набрало законної сили 08 січня 1995 року. У березні 2011 року за зверненням [PERSON] , яке було подано через посольство України в Ізраїлі до Міністерства юстиції України, були внесені зміни в актовий запис про розлучення сторін, яким: виправлено по-батькові відповідача з [PERSON] на [PERSON] , додано громадянство відповідача: громадянин Держави Ізраїль, додано про те, що це був розірваний перший шлюб відповідача, а також додано, що актовий запис про розлучення підписано чоловіком та дружиною. 14 жовтня 1995 року між нею та [PERSON] був укладений шлюб, від якого [INFO] народилась донька [PERSON] . Рішенням Залізничного районного суду м. Києва від 21 серпня 1999 року вирішено удочерити [PERSON] [PERSON] . Зазначене рішення набрало законної сили 31 серпня 1999 року. Зазначено, що на час придбання нею квартири [ADDRESS] між сторонами по справі фактично був припинений шлюб, сторони проживали роздільно. Зазначена квартира придбана нею за власні кошти та кошти, отримані від батька в борг. Таким чином, вказана квартира не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Просила суд ухвалити рішення, яким: - встановити факт роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу з грудня 1991 року по день розірвання шлюбу 14 лютого 1995 року між нею та відповідачем; - визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 28 березня 2024 року задоволено заяву судді Солом`янського районного суду м. Києва Жовноватюк В.С. про самовідвід та справу передано для визначення головуючого по справі автоматизованою системою документообігу. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 10 квітня 2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 04 вересня 2024 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 04 вересня 2024 року вирішено питання про витребування доказів у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 04 вересня 2024 року вирішено питання про витребування доказів у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 22 січня 2025 року вирішено питання про витребування доказів у справі. Представник позивача у судовому засіданні підтримала заявлені вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі. Не заперечувала проти ухвалення у справі заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся. Суд за згодою представника позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 30 грудня 1989 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 20). Від шлюбу у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] (а.с. 24). З позову вбачається, що з кінця 1991 року шлюбні відносини з відповідачем припинили існувати. Відповідач залишив позивача з донькою, не надавав матеріальну допомогу, не займався вихованням дитини. Сторона позивача зазначає про те, що з квітня 1992 року позивач створила нову сім`ю з [PERSON] , мали з ним спільний бюджет, спільне господарство. 24 грудня 1993 року позивач придбала квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу (а.с. 43). Рішенням Мінського районного суду м. Києва від 28 грудня 1994 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Зазначене рішення набрало законної сили 08 січня 1995 року (а.с. 21-22). З позову вбачається, що на час придбання позивачем квартири [ADDRESS] між сторонами по справі фактично був припинений шлюб, сторони проживали роздільно. Зазначена квартира придбана позивачем за власні кошти та кошти, отримані від батька в борг. Таким чином, вказана квартира не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. [PERSON] просить суд ухвалити рішення, яким: - встановити факт роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу з грудня 1991 року по день розірвання шлюбу 14 лютого 1995 року між нею та відповідачем; - визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п. 1 розділу VII «Прикінцевих положень» СК України зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на наведене, порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України. Відповідно до ст. 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить ст. 60 СК України). Згідно зі ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. На підтвердження факту роздільного проживання з відповідачем при фактичному припиненні шлюбу з грудня 1991 року по день розірвання шлюбу 14 лютого 1995 року позивач посилається на письмові докази. З рішення Мінського районного суду м. Києва від 28 грудня 1994 року вбачається, що сторони у справі 3-4 роки до розірвання шлюбу разом не проживають, не підтримують шлюбно-сімейні відносини. У 1992 році [PERSON] виїхав на постійне місце проживання в Ізраїль. У матеріалах справи міститься довідка начальника Залізничного РУ ГУ МВС України в м. Києві № 1291, з якої вбачається, що за даними АБ ГУ МВС України в м. Києві і Київській області [PERSON] , [INFO] , був прописаний в [ADDRESS] . [INFO] вибув в Ізраїль. Перебував у розшуку (а.с. 30). З довідки дільничного інспектора міліції Солом`янського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 20 вересня 2006 року вбачається, що під час перевірки «Адресного довідкового бюро» м. Києва та Київській області було встановлено, що [PERSON] в м. Києві та Київській області з 1992 року не зареєстрований та не значиться (а.с. 30). 14 жовтня 1995 року між позивачем та [PERSON] був укладений шлюб (а.с. 29). У матеріалах справи міститься висновок про доцільність удочеріння неповнолітньої [PERSON] , яким встановлено, що кровний батько дівчини [PERSON] , [INFO] , за даними МВС України перебував у розшуку та вибув до Ізраїлю 05 квітня 1992 року. Він не цікавиться дитиною та не бере участь у її вихованні (а.с. 34). Рішенням Залізничного районного суду м. Києва від 21 серпня 1999 року вирішено удочерити [PERSON] (донька позивача) [PERSON] . Зазначене рішення набрало законної сили 31 серпня 1999 року (а.с. 39-41). Зазначеним рішенням встановлено, що з квітня 1992 року [PERSON] проживає разом з позивачем однією сім`єю, виховує та утримує доньку позивача. [PERSON] залишив сім`ю, у квітні 1992 року останній виїхав за межі України на постійне проживання в Ізраїль. [PERSON] перестав спілкуватися з донькою, матеріальної допомоги не надавав, участі у її вихованні не приймав, життям дитини не цікавився. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Оцінивши надані докази та враховуючи, що рішеннями суду та довідками державних органів встановлено, що відповідач у 1992 році виїхав проживати до Ізраїлю, суд приходить до висновку, що позивач довела факт роздільного проживання з відповідачем при фактичному припиненні шлюбу з грудня 1991 року по день розірвання шлюбу 14 лютого 1995 року. Позивач також просить суд визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] . 24 грудня 1993 року позивач придбала квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу (а.с. 43). З позову вбачається, що зазначена квартира придбана позивачем за власні кошти та кошти, отримані від батька в борг. У матеріалах справи міститься копія розписки [PERSON] від 22 грудня 1993 року, з якої вбачається, що остання взяла у борг у свого батька [PERSON] 4500000 карбованців для купівлі квартири [ADDRESS] (а.с. 42). Конструкція норми ст. 22 КпШС України та ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи норму ст. 22 КпШС України або ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У п. 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18. Враховуючи встановлення факту роздільного проживання позивача з відповідачем при фактичному припиненні шлюбу з грудня 1991 року по день розірвання шлюбу 14 лютого 1995 року, спірна квартира [ADDRESS] була придбана позивачем під час роздільного проживання з відповідачем при фактичному припиненні шлюбу, а саме, 24 грудня 1993 року на підставі договору купівлі-продажу. З урахуванням встановлення такого факту, суд вважає за можливе визнати майно (квартиру [ADDRESS] ), нажите позивачем під час її роздільного проживання з відповідачем при фактичному припиненні шлюбу, особистою приватною власністю [PERSON] . За таких обставин, вимога позивача про визнання за нею права особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] підлягає задоволенню. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 16351 гривні 20 копійок.

Outcome: approved