Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-02 00:00:00

ТОВ «Фінансова компанія «Гефест», як правонаступник за кредитними зобов`язаннями ПАТ КБ «Правекс-банк», звернулося у суд із позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, просить стягнути з відповідачів на свою користь 495274 грн 42 коп. - 3% річних та інфляційні витрати за невиконання грошового зобов`язання згідно з рішенням Київського апеляційного суду від 10 грудня 2013 року у справі № 367/2047/13-ц. Позов обґрунтовано тим, що 23 серпня 2007 року між АКБ «Правекс-банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 665-015/07Ф, відповідно до якого банк надав а позичальниця прийняла кредит в сумі 54670 грн під 12,49 % річних на строк до 23 серпня 2017 року. На забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 27 серпня 2007 року між банком та [PERSON] було укладено договір поруки № 665-015/07Ф, за яким останній поручається перед банком за виконання позичальницею [PERSON] зобов`язань за кредитним договором. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 03 липня 2013 року задоволено позов ПАТ КБ «Правекс Банк», постановлено до солідарного стягнення з [PERSON] та [PERSON] на погашення заборгованості за вказаним вище кредитним договором. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 10 грудня 2013 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 03 липня 2013 року змінено в частині стягнення заборгованості за кредитним договором та пені., зокрема стягнуто з відповідачів заборгованість та пені в сумі 750035 грн 23 коп. Рішення засноване на обставинах неналежного виконання відповідачами умов договору кредитування. Дане рішення набуло чинності і підлягає виконанню. Постановою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2021 року змінено стягувача з ПАТ КБ «Правекс-банк» на його правонаступника ТОВ «ФК «Гефест». Оскільки рішення суду відповідачами не виконане, позивач вважає за можливе заявити до останніх вимоги про сплату трьох процентів річних та інфляційних втрат, що нараховані на суму стягнення за рішенням суду, за останні три роки що передують зверненню до суду, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 18 листопада 2024 року провадження у вищевказаній цивільній справі відкрито та розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, яку сторони отримали в установлений законом строк. Відповідачі в установлений судом строк не подали заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін. Відзив на позовну заяву у встановлений строк суду не надали. З огляду на викладене та при відсутності заперечень сторони позивача, суд ухвалив проводити розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно ст. 281 ЦПК України, якщо відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. При вирішені питання щодо розгляду справи в заочному порядку суд виходив з того, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Дослідивши письмові матеріали справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 23 серпня 2007 року між ПАТ КБ «Правекс Банк» та [PERSON] укладено договір, згідно з яким остання отримала кредит в іноземній валюті на суму 54670 Євро на строк до 23 серпня 2017 року зі сплатою 12,49 % річних. З метою забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] , між банком та [PERSON] 27 серпня 2007 року укладено договір поруки. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 03 липня 2013 року задоволено позов ПАТ КБ «Правекс Банк», ухвалено до солідарного стягнення з [PERSON] та [PERSON] на погашення заборгованості за вказаним вище кредитним договором. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 10 грудня 2013 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 03 липня 2013 року змінено в частині стягнення заборгованості за кредитним договором та пені. Стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ КБ «Правекс - банк» заборгованість та пеню за кредитним договором у розмірі 750035 грн 23 коп., з погашенням заборгованості відповідно до черговості, визначеної умовами кредитного договору. Постановою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2021 року заяву ТОВ «ФК «Гефест» про заміну сторони виконавчого провадження задоволено. Замінено стягувача ПАТ КБ «Правекс-банк» на його правонаступника ТОВ «ФК «Гефест» у виконавчому листі, виданому 18 березня 2014 року Ірпінським міським судом Київської області у справі № 367/2047/13-ц відносно [PERSON] та [PERSON] . Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. При зверненні до суду, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач, як правонаступник банку, вказав, що оскільки рішення суду не виконано до цього часу, товариство має право на стягнення індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми. На підтвердження стягуваних сум у позові надано розрахунок заборгованості. Таким чином, у даній справі між сторонами виник спір щодо стягнення на підставі ст. 625 ЦК України інфляційних втрат та трьох відсотків річних, у зв`язку з неналежним виконання грошового зобов`язання за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує виникнення зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондується із обов`язком боржника щодо такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. Тобто, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України. Матеріали справи не містять даних про стягнення коштів з відповідачів на виконання рішення суду від 10 грудня 2013 року у справі № 367/2047/13-ц, таким чином, загальна сума заборгованості за рішенням суду, становить 750035 грн 23 коп. Між тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. У постанові від 27 квітня 2018 року у справі № 908/1394/17 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/16945/14, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17, № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18. З вказаним висновком також погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц. Оскільки застосування індексу інфляції до суми боргу фактично має на меті одержання кредитором того, на що він розраховував одержати у разі належного виконання боржником грошового зобов`язання, то стягнення 3 % річних є тою мірою відповідальності, яку боржник зобов`язаний понести за неналежне виконання свого грошового зобов`язання. Подібний висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц. [PERSON] та [PERSON] мають невиконане грошове зобов`язання перед ТОВ «ФК «Гефест», яке визначено судовим рішенням від 10 грудня 2013 року на суму 750035 грн 23 коп. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), зазначено, що у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. З урахуванням зазначеного, [PERSON] та [PERSON] допустили порушення грошового зобов`язання, а тому 3% річних за несплачену суму боргу 750035 грн 23 коп. за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 становить 111518 грн 90 коп., сума інфляційних втрат за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 становить 383755 грн 52 коп., а всього 495274 грн 42 коп. За приписами ч.3 ст.267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Аналогічний висновок міститься в постанові ВП ВС від 27.03.2019 у справі №727/5743/15-ц. Відповідачами заява про застосування строків позовної давності не подавалася. Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 7429 грн 12 коп., який підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача, по 3714 грн 56 коп. з кожного, оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved