Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-09 00:00:00

У грудні 2024 року товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» звернулось до Ширяївського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредитної лінії №00-8953841 від 30 липня 2023 року в розмірі 17750 гривень, з яких заборгованість за основним зобов`язанням 5000 гривень, заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 12500 гривень, заборгованість за комісіями 250 гривень. Також, позивач просить стягнути з відповідача суму судового збору у розмірі 2422,40 гривень та витрати на правову допомогу у розмірі 9000 гривень. В обґрунтування заявлених вимог товариство з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» посилається на те, що 30.07.2023 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Качай гроші» та [PERSON] укладено договір кредитної лінії №00-8953841 від 30 липня 2023 року, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 5000 гривень. Позивач зазначає, що між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Качай гроші» 10 квітня 2024 року укладено договір факторингу№1-10042024, за яким позивачеві як факторові відступлено права вимоги за укладеними кредитними договорами, у тому числі за договором кредитної лінії №00-8953841 від 30 липня 2023 року. Ураховуючи наведене і настання строку повернення грошових коштів, невиконання відповідачем умов договору кредитної лінії позивач звернувся до суду. Представник позивача разом з позовною заявою подав заяву про розгляд справи без його участі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Ухвалою Ширяївського районного суду Одеської області від 31.12.2024 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, учасникам процесу роз`яснено право подати заяви по суті справи та заяви з процесуальних питань відповідно до положень чинного ЦПК України. Ухвалою суду відповідачу надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, для подання відзиву на позовну заяву. Оскільки позовна заява подана через електронний кабінет підсистеми «Електронний суд», позивач самостійно направив відповідачеві копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів листом з описом вкладення 18.12.2024 року та надав суду докази їх надсилання. Ухвала суду про відкриття провадження у справі направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на зареєстровану адресу місця проживання відповідача. Відповідно до відмітки в рекомендованому повідомленні про вручення, поштове відправлення отримано відповідачем 21.01.2025 року. Також, 21 січня 2025 року [PERSON] ознайомився з матеріалами справи в повному обсязі в приміщенні суду. Відповідач у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не надав. Згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, відповідачем не подано відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалив рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини справи, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до таких висновків. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України (далі за текстом ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Ч. 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положеннями ст. 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ч. 1 ст. 205 ЦК України визначено правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. За змістом положень ст.ст. 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. У ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Отже, правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» (в редакції цієї норми, чинній на час підписання кредитного договору) для ідентифікації\~автора електронного\~документа може\~використовуватися електронний\~підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Отже, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Також, приписами ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», встановлено, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (в редакції цієї норми, чинній на час підписання кредитного договору). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Судом встановлено, що 30.07.2023 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Качай гроші» (Кредитодавцем) та [PERSON] (Позичальником) за допомогою веб-сайту https://cachay.com.ua/ укладено в електронній формі Договір кредитної лінії № 00-8953841. На виконання вимог ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» Позичальнику надано одноразовий ідентифікатор 2490Z, для підписання договору кредитної лінії № 00-8953841 та підтвердження ознайомлення з Правилами надання грошових коштів у позику, графіком платежів, паспортом споживчого кредиту, у тому числі з визначенням реальної річної процентної ставки за договором. На підтвердження укладання кредитного договору позивачем надано електронний доказ в паперовій формі, підписаний [PERSON] 30.07.2023 року вищезазначеним одноразовим ідентифікатором. Відповідно до умов договору [PERSON] отримав кредит у сумі 5000 гривень строком кредитування 120 календарних днів на споживчі потреби (знижена процентна ставка - 2,25% перші 20 днів та стандартна процентна ставка - 2,50 % з 21 дня по дату повернення; комісія за надання кредиту складає 250 гривень) на електронний платіжний засіб за номером, вказаному позичальником у кредитному договорі. Також, судом встановлено, що товариство з обмеженою відповідальністю «Качай гроші» свої зобов`язання за договором кредитної лінії № 00-8953841 виконало та надало 30.07.2023 року [PERSON] кредит у сумі 5000 гривень шляхом зарахування коштів на вказаний ним рахунок (а.с. 27). Ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до змісту ст.\~526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства. Ч. 1 ст.\~1054\~ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Встановлено, що відповідач у порушення умов договору, своєчасно не повернув кредитні кошти, а також не виконав грошові зобов`язання перед кредитодавцем. 10.04.2024 року укладено договір факторингу №1-10042024 відповідно до якого товариство з обмеженою відповідальністю «Качай гроші» відступило на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Факторинг Партнерс» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором кредитної лінії № 00-8953841 від 30.07.2023 року. Згідно зі ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Ч. 1 ст. 1077 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1 ст. 1078 Цивільного кодексу України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно з розрахунком заборгованості станом на 10.04.2024 року загальний розмір заборгованості відповідача за договором кредитної\~лінії №\~00-8953841\~від 30.07.2023\~року складає: 17750 гривень, а саме: прострочена заборгованість за кредитом 5000 гривень; комісія за надання кредиту 250 гривень; прострочена заборгованість за нарахованими процентами 12500 гривень (сума не перевищує обумовленим процентним ставкам в межах 120 календарних днів строку кредитування). Відповідач не надав суду доказів повернення кредитних коштів позивачу або первісному кредитору, доказів відсутності заборгованості за укладеним кредитним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази\~не мають\~для суду\~заздалегідь встановленої\~сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи вищевикладене,\~суд доходить\~висновку про\~наявність підстав\~для стягнення\~з відповідача\~на користь\~позивача заборгованості\~у розмірі\~17750 гривень. Статтею 133 ЦПК встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у належному розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 (сорок) копійок, що підтверджується платіжною інструкцією №0481950056 від 16.12.2024 року. Отже, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2422,40 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 9000 (дев`ять тисяч) гривень, на підтвердження чого надав заявку на надання юридичної допомоги №4 від 01.11.2024 року, витяг з Акту №1 про надання юридичної допомоги від 29.11.2024 року. Відповідно до ч. 3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; і поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Отже, аналізуючи норми ЦПК України щодо визначення розміру судових витрат та їх розподілу між сторонами можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Верховний Суд в Постанові від 10.06.2021 року по справі №820/479/18 зазначив, що як вказано в Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При цьому необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268). Суд зауважує, що надання доказів про факт та розмір витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. У постанові Верховного Суду від 24.10.2019 у справі №905/1795/18 визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved