Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-11 00:00:00

ДЕРЖАВНА УСТАНОВА «ІНСТИТУТ ОХОРОНИ ГРУНТІВ УКРАЇНИ» звернулося до Берегівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача орган опіки та піклування Берегівської міської ради Закарпатської області, про виселення з квартири [ADDRESS] , що належить державі в особі органу управління: Міністерства аграрної політики та продовольства України. Також, позивач просить стягнути з відповідача судові витрати. Позовна заява мотивована тим, що 15 квітня 2008 року між Закарпатським центром «Облдержродючість» та провідним фахівцем [PERSON] був укладений договір найму житлового приміщення в будинку Закарпатського проектно-технологічного центру «Облдержродючість», правонаступником якого є позивач ДУ «ІНСТИТУТ ОХОРОНИ ГРУНТІВ УКРАЇНИ». Вказаний договір найму був укладений з грубим порушенням норм права, зокрема в договорі не правильно вказана площа квартири, яка є більшою аніж зазначено в договорі. Крім того, позивач зазначив, що відповідач намагався неправомірно заволодіти вказаною квартирою, що підтверджується рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області по справі №2-778/09р, яким скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданого 29.08.2008 року. На думку позивача, відповідач тривалий час грубо порушує норми законодавства України, адже правових підстав для проживання його разом із сім`єю є неправомірним та незаконним. Так, на багаторазові звернення до відповідача з проханням звільнити самовільно зайняте приміщення, від відповідача відповіді не надходили. Внаслідок чого позивач позбавлений можливості користуватися квартирою [ADDRESS] . Позивач, також, зазначив, що враховуючи економічну та політичну ситуацію, яка склалася в Україні, є нагальна потреба у підготовці житлового фонду Закарпатської філії ДУ «ДЕРЖҐРУНТОХОРОНА» для прийому переселенців працівників Донецької та Луганської філій ДУ «ДЕРЖҐРУНТОХОРОНА», житло працівників яких зруйновано. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 22\~серпня 2022 року було відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 27 вересня 2022 року зупинено провадження у справі за даною позовною заявою до припинення перебування відповідача у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. 03 червня 2024 року ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області відновлено провадження у справі у зв`язку з тим, що відповідач [PERSON] звільнений з військової служби. 15 липня 2024 року Берегівським районним судом Закарпатської області отримано відзив на позовну заяву, в якому відповідач [PERSON] просить поновити строк на подання відзиву та у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. У відзиві на позовну заяву зазначено, що позивач невірно посилається на норми ЦК України, тоді як у даному випадку мають застосовуватися норми ЖК України. Крім цього, посилання позивача на спробу неправомірно заволодіти оспорюваним майном є безпідставними, оскільки рішенням суду констатовано факт порушення процедури утворення комісії по приватизації. Також, у відзиві зазначено, що позивачем не надано до суду жодних доказів щодо необхідності надання житла для переселенців. 16 серпня 2024 року до Берегівського районного суду Закарпатської області надійшла відповідь на відзив, згідно якої позивач зазначив, що твердження відповідача у відзиві на позовну заяву є незаконними, не обґрунтованими та такими, що суперечать чинному законодавству. Реєстрація інших осіб у оспорюваній квартирі є тимчасовою і не має ніякого відношення до права власності на неї. Також зазначено, що об`єктивна необхідність прийому переселенців не потребує доказування, враховуючи, що квартира знаходиться у власності Закарпатської філії ДУ «Держґрунтохорона». Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області 16 жовтня 2024 року залучено до участі у даній цивільній справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача орган опіки та піклування Берегівської міської ради Закарпатської області та призначено справу до розгляду по суті. 29 листопада 2024 року представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача органом опіки та піклування Берегівської міської ради Закарпатської області подано до суду заяву про доручення висновку органу опіки і піклування щодо предмету спору. Згідно висновку органу опіки та піклування Берегівської міської ради Закарпатської області подано до суду №03-17/1000 від 27.11.2024 року орган опіки та піклування Берегівської міської ради Закарпатської області заперечує проти виселення [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] без надання іншого рівнозначного приміщення. 11 лютого 2025 року позивачем подано до суду клопотання про долучення доказів, а саме копію наказу про прийняття №4-к від 05.02.2007 року та копію наказу про звільнення з роботи №24-ІІ від 29.12.2015 року відповідача [PERSON] .. Крім цього, 04 березня 2025 року Берегіввським районним судом Закарпатської області через підсистему «Електронний суд» отримано клопотання позивача про долучення доказів. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився. При цьому, подав клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Орябко М.В. в судове засідання не з`явились. При цьому, представником було подано заяву про розгляд справи без його участі, заперечив щодо задоволення позовних вимог, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, з підстав зазначених у відзиві. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача органу опіки та піклування Берегівської міської ради Закарпатської області в судове засідання не з`явився. Однак, подав заяву про розгляд справи без участі представника. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Судом встановлено, що 15 квітня 2008 року між Закарпатським центром «Облдержродючість» та провідним фахівцем [PERSON] був укладений договір найму житлового приміщення в будинку Закарпатського проектно-технологічного центру «Облдержродючість», правонаступником якого є позивач ДУ «ІНСТИТУТ ОХОРОНИ ГРУНТІВ УКРАЇНИ». Згідно п. 3 умов вказаного Договору, в тому числі наймач зобов`язався пропрацювати у центрі «Облдержродючість» не менше 15 років; проводити за свій рахунок потрібний поточний ремонт жилих приміщень та місць загального користування, якщо інше не встановлено цим договором (ас. 49-50). Відповідно до копії Наказу №4-к від 05.02.2007 року [PERSON] прийнято на посаду провідного фахівця проектно-технологічного центру «Облдержродючість» (а.с. 216). Наказом №24-ІІ від 29.12.2015 року [PERSON] провідного фахівця Закарпатської філії ДУ «ДЕРЖҐРУНТОХОРОНА» звільнено з роботи згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 217). На підставі наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 04.09.2012 року № 542 "Про реорганізацію державних установ, діяльність яких пов`язана з охороною родючості грунтів та якістю продукції", Закарпатський обласний державний проектно-технологічний центр охорони родючості грунтів і якості продукції реорганізовано шляхом приєднання до державної установи "Державний науково-технологічний центр охорони родючості грунтів" "Центрдержродючість" та визнано його правонаступником майнових прав та обов`язків. Відповідно до наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 20.03.2013 року №198 "Про перейменування та затвердження нової редакції Положення про ДЕРЖАВНУ УСТАНОВУ "ІНСТИТУТ ОХОРОНИ ГРУНТІВ УКРАЇНИ", ДЕРЖАВНУ УСТАНОВУ "Державний науково-технологічний центр охорони родючості грунтів "Центрдержродючість" перейменовано у ДЕРЖАВНУ УСТАНОВУ "ІНСТИТУТ ОХОРОНИ ГРУНТІВ УКРАЇНИ" (скорочена назва ДУ «ДЕРЖҐРУНТОХОРОНА»), який є правонаступником майнових прав та обов`язків. Відповідно до\~ч. 4\~ст. 9 ЖК України,\~ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі\~статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~та частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України,\~суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України,\~та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 8 Конвенції,\~кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01,\~§ 82). ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні\~від 2 грудня 2010 рокуу справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»,\~§ 43). Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02,\~§ 56). Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити,\~чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02,\~\~\~\~\~\~§ 60-63). Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 2 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak\~v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14. Зазначене правове обґрунтування для вирішення справ подібної категорії про виселення навела Велика Палата Верховного Суду у постанові\~від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження 14-181 цс 18). Як зазначено у наведеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду, суд повинен обґрунтувати\~втручання держави у право на житло, чи не є це порушенням статті 8 Конвенції, чи здійснюється воно «згідно із законом», чи переслідує легітимну мету, чи є необхідним в демократичному суспільстві. По суті, це є виконанням пункту 1 статті 6 Конвенції, згідно з яким кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Судом встановлено, що Закарпатською філією ДУ «ДЕРЖҐРУНТОХОРОНА» у 2015 та 2017 роках на адресу відповідача [PERSON] було направлено листи з пропозиціями передати квартиру та ключі від оспорюваної квартири адміністрації Закарпатською філією ДУ «ДЕРЖҐРУНТОХОРОНА» у зв`язку з нагальною потребою у підготовці житлового фонду Закарпатською філією ДУ «ДЕРЖҐРУНТОХОРОНА» для прийому біженців, переселенців працівників Донецької та Луганської філій ДУ «ДЕРЖҐРУНТОХОРОНА» (а.с. 60-62, 63). Разом з цим, відповідач [PERSON] житло не звільнив та не передав від нього ключі Закарпатській філії ДУ «ДЕРЖҐРУНТОХОРОНА». З урахуванням наведеного та тих обставин, що між сторонами був укладений цивільно-правовий строковий договір найму житла, який припинив свою дію, у даній цивільній справі підлягають застосуванню норми\~ЦК України\~щодо захисту права власності, на які посилався позивач у своєму позові. Статтею 41 Конституції України\~встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша\~статті 321 ЦК України). Згідно з положеннями\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати\~\~будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі\~\~цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Судом встановлено, що квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] належить державі в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України, балансоутримувачем якої є Закарпатський обласний державний проектно-технологічний центр охорони ґрунтів і якості продукції (а.с. 51-52, 53-54, 55-57, 58, 59). Враховуючи встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що для [PERSON] відсутні підстави для застосування концепції «правомірних очікувань» у контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Так, для відповідача відсутні такі умови: як пов`язаність з наслідками, на виникнення яких він законно міг сподіватися, наявність підстав у праві для захисту його прав, усталена судова практика. При цьому, законні очікування є одним із проявів справедливості у праві й передбачають юридичну визначеність правового регулювання щодо суб`єктів права. Законні очікування невід`ємна частина юридичної визначеності і полягають у тому, що якщо особа очікує досягнення певного результату, діючи відповідно до норм права, то має бути гарантований захист цих очікувань. Так, складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005;\~Рішення Конституційного Суду України від 31 березня 2015 року № 1-рп/2015). З огляду на вказане суд зазначає, що у [PERSON] не було підстав для застосування принципу правомірних очікувань, а саме збереження за собою житла для проживання, оскільки ним добровільно укладено договір найму житлового приміщення саме на строк дії трудових відносин. Як наслідок, на інше він і не мав підстав очікувати.\~\~\~\~ Аналогічного правового висновку дійшов і Верховний Суд у своїй постанові від 25 травня 2022 року у справі № 531/1443/20, провадження № 61-14370 св 21. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: approved