Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-03 00:00:00

05.07.2024 до суду звернулась [PERSON] в інтересах та від імені якої діє адвокат Гонтар В.М. з позовною заявою до ТОВ «Медико-санітарна частина «Нафтохімік» про стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що працює в ТОВ «Медико-санітарна частина «Нафтохімік» на посаді лікаря-стоматолога-терапевта. Наказом відповідача від 09.09.2022 № 50-к/тр «Про звільнення з роботи [PERSON] » позивачку звільнено з посади за п.3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків покладених трудовим договором з 09.09.2022. Чинним рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 22.05.2023 у справі № 524/5789/22, яке набрало законної сили, наведений наказ визнаний протиправним та скасований, позивачку поновлено на посаді. Звертаючись до суду з позовом про поновлення на посаді вимог про стягнення моральної шкоди не заявляла, тому посилаючись на ст. 23 ЦК України, ст. 237-1 КЗпП звертається з цим позовом до суду про стягнення моральної шкоди завданої у зв`язку з незаконним звільненням з посади. Зазначає, що обставини незаконного звільнення викликали у неї негативні емоції, через сильне переживання за себе. Були порушені нормальні життєві зв`язки та можливості. Завдана моральна шкода полягала у дуже сильних душевних стражданнях, моральних переживаннях, порушеннях життєвих зв`язків з оточуючими, родичами, близькими, так як факт звільнення з посади підірвав ділову репутацію позивачки, яка тривалий час формувалася, дискредитував її як сумлінного працівника у галузі медицини. В подальшому виник страх неможливості працевлаштування, страх виходу на вулицю, коли повз проходить невідома людина, виникли фобії та страхи. Вимушена була звертатися до лікарів, боліло серце. Також у зв`язку зі звільненням з посади вимушена була звертатися до суду, що викликало значний стрес, нервові переживання, витрату часу, сил, енергії, неможливість відволікатися від думок про необхідність пошуку джерела доходів. За наявності порушення трудових прав, а саме незаконного звільнення, що встановлено рішенням суду, позивачка посилається на доведеність факту заподіяння їй неправомірними діями відповідача моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню шляхом одноразової грошової виплати, яку оцінює у 200\~000 грн. Ухвалою суду від 02.09.2024 відкрито спрощене позовне провадження у справі. 19.09.2024 до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача адвоката Сухорук А.М. у якому вона просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що позивачкою не доведено жодними належними та допустимими доказами завдання моральної шкоди, визначений розмір відшкодування 200\~000 грн. є необґрунтованим. На наступний день після ухвалення судом рішення про поновлення роботі, відповідач поновив на посаді позивачку та виплатив їй середній заробіток за час вимушеного прогулу, вона приступила до роботи, у подальшому відразу ж доплатив різницю середнього заробітку сума якого збільшена апеляційним судом. Рішення про поновлення на посаді сторонами не оскаржувалась і виконане негайно. Також до суду подано додаткові пояснення у яких представник звернула увагу на те, що позовну заяву подано до суду більш ніж через один рік після поновлення позивачки на посаді, тобто пропущено тримісячний строк звернення до суду, що є підставою для відмови у задоволенні позову відповідно до ст. 233 КЗпП. Представником позивачки подані заперечення на такі пояснення та зазначено, що до заявлених позовних вимог не застосовується позовна давність, передбачена ч. 1 ст. 233 КЗпП, оскільки правовідносини випливають з порушення особистих немайнових прав. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з огляду на таке. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Так пунктом 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі відшкодування моральної шкоди. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина перша, друга статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому у відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом установлено, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 22.05.2023 у справі 524/5789/22 визнано незаконним та скасовано наказ відповідача від 09.09.2022 № 50-к/тр про звільнення з роботи [PERSON] , поновлено її на посаді лікаря-стоматолога-терапевта ТОВ «Медико-санітарна частина «Нафтохімік», стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 76\~372,95 грн. Рішення суду в частині поновлення на роботі сторонами не оскаржувалось. У той же день, згідно з наказом відповідача від 22.05.2023 № 89-к/тр позивачку поновлено на роботі та нараховано середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 76 372,95 грн. Позивачка приступила до роботи. Згідно з випискою з особового рахунку відповідача в АТ «ОТП БАНК» 23.05.2023 позивачці виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу стягнутий рішенням суду першої інстанції в повному обсязі. Постановою Полтавського апеляційного суду від 01.08.2024 збільшено суму стягнутого середнього заробітку позивачки за час вимушеного прогулу із 76 372,95 грн. до 117 392,98 грн. у зв`язку з невірним розрахунком судом її середньоденної заробітної плати. Згідно з випискою з особового рахунку відповідача в АТ «ОТП БАНК» 13.08.2024 позивачці в повному обсязі доплачено різницю середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ураховуючи збільшення відповідної суми постановою апеляційного суду. Розглядаючи вищенаведену цивільну справу про поновлення на роботі суд встановив, що в основу підстав для звільнення позивачки з роботи, у тому числі був покладений наказ про притягнення її до дисциплінарної відповідальності, який скасований постановою Полтавського апеляційного суду від 16.02.2023 у справі № 524/901/22, тому станом на час розгляду справи про поновлення на роботі була відсутня ознака систематичності невиконання позивачкою трудових обов`язків та відповідно підстав для її звільнення. Звертаючись до суду з даним позовом про стягнення моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, позивачка стверджує, що саме обставини незаконного звільнення викликали негативні емоції, через сильне переживання за себе. Були порушені нормальні життєві зв`язки та можливості. Завдана моральна шкода полягала у дуже сильних душевних стражданнях, моральних переживаннях, порушеннях життєвих зв`язків з оточуючими, родичами, близькими, так як факт звільнення з посади підірвав ділову репутацію позивачки, яка тривалий час формувалася, дискредитував її як сумлінного працівника у галузі медицини. У подальшому виник страх неможливості працевлаштування, страх виходу на вулицю, коли повз проходить невідома людина, виникли фобії та страхи. Вимушена була звертатися до лікарів, боліло серце. Також у зв`язку зі звільненням з посади вимушена була звертатися до суду, що викликало значний стрес, нервові переживання, витрату часу, сил, енергії, неможливість відволікатися від думок про необхідність пошуку джерела доходів. Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону (стаття 237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У випадку порушення вказаних прав особа має право звернутися до суду за їх захистом та відшкодуванням шкоди, якщо її завдано. Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто незаконного звільнення, що доведено преюдиційним судовим рішенням в цивільній справі і згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 25 квітня 2012 року у справі №6-23цс12, та неодноразово була підтверджена Верховним Судом, зокрема у постановах від 17 листопада 2023 року у справі №326/789/21, від 6 грудня 2023 року у справі №363/183/20, від 20 грудня 2023 року у справі №302/181/20. З огляду на вищенаведене, факт незаконності звільнення [PERSON] , а відтак порушення її прав у сфері трудових відносин з боку ТОВ «Медико-санітарна частина «Нафтохімік», встановлено рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 22.05.2023 у справі № 524/5789/22, яке набрало законної сили. Загальний порядок та підстави відшкодування моральної шкоди визначено ЦК України. Зокрема відповідно до пунктів 1-3 ст. 23 цього Кодексу особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України за загальним правилом моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Оскільки позивачка просить стягнути на її користь моральну шкоду, заподіяну саме незаконним звільненням, даний спір є трудовим. Щодо встановлення факту заподіяння моральної шкоди та порядку визначення розміру такої слід зазначити таке. У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди, зокрема для встановлення розміру такої. Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом в постанові від 27 жовтня 2022 року у справі №640/1711/20. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 19 грудня 2018 року по справа №640/14909/16-ц. У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі №197/1330/14-ц вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. При цьому, як вже зазначалось вище, пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна порушенням прав працівника у сфері трудових відносин, в тому числі внаслідок незаконного звільнення, полягає в моральних стражданнях, втраті нормальних життєвих зв`язків чи потребі застосування додаткових зусиль для організації свого життя. Так зі змісту рішення суду, яким позивачку поновлено на роботі, вбачається, що звільненню останньої передувало протиправне накладення дисциплінарного стягнення, яке визнано судом незаконним, що підтверджує твердження позивачки про те, що внаслідок звільнення вона зазнала душевних страждань, її престиж та ділову репутацію було знижено, при цьому вона потребувала додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки перебувала в стані невизначеності, що супроводжувалося вимушеними змінами у життєвих стосунках. Ураховуючи наведене, суд вважає, що саме по собі рішення суду про поновлення позивачки на роботі за вказаних обставин є належним та достатнім доказом на підтвердження факту заподіяння їй душевних страждань, наявності протиправності дій та вини відповідача та причинного зв`язку між фактом заподіяння моральної шкоди позивачу та винними протиправними діями. Водночас, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог суд ураховує те, що відповідно до положень ст. 256 ЦК України право особи на звернення до суду за захистом свого цивільного права або інтересу може бути реалізоване протягом визначеного законом строку (в межах позовної давності). Так представником відповідача [PERSON] подано до суду заяву про застосування позовної давності у якій зазначено, що до вимог позивачки підлягає застосуванню трьохмісячний строк для звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України, а відтак [PERSON] пропустила відповідний строк. Представником позивачки [PERSON] подано до суду заперечення на вказану заяву, в якому зазначає, що на його думку до вимоги цього позову, що випливає із порушення особистих немайнових прав, позовна давність не поширюється. Оцінюючи доводи сторін суд зазначає таке. Відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ч. 1 ст. 258 ЦК України). Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У постанові від 17 лютого 2021 року у справі №278/765/18 Верховний Суд підтвердив викладений у постанові Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року у справі №6-75цс15 правовий висновок про те, що формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Аналогічно у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі №907/50/16 (провадження №12-122гс18) зазначено про те, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Факт незаконності звільнення позивачки встановлено рішенням суду від 22.05.2023, яке сторонами не оскаржувалось в частині визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі. Рішення суду виконане відповідачем негайно шляхом видання 22.05.2023 відповідного наказу про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та фактичного допуску позивачки до роботи. Як вбачається з матеріалів справи позивачка звернулася до суду з позовом 05.07.2024. Водночас, як вже зазначалось судом вище, на даний спір розповсюджуються положення КЗпП України, оскільки зі змісту ч. 1 ст. 9 ЦК України вбачається, що положення цього Кодексу застосовуються до трудових відносин лише у тому випадку, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Відповідно до\~п.\~1\~ч.\~1\~ст.\~268\~ЦК України\~позовна давність\~не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом. Строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів передбачено ст. 233 КЗпП України. Частиною 1 зазначеної статті Кодексу передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Аналогічно у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 роз`яснено, що до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством застосовується тримісячний строк позовної давності. Оскільки позивачкою заявлено вимогу про відшкодування на її користь моральної шкоди заподіяної внаслідок незаконного звільнення, до такої вимоги з врахуванням наведених вище положень застосовується трьохмісячний строк для звернення до суду. При цьому оскільки позивачка вже звертаючись до суду з позовом про своє поновлення на посаді та визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, вважала своє звільнення незаконним, відтак визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України слід рахувати саме з дати, коли позивачці стало відомо про її звільнення, а не дати ухвалення судом рішення про визнання вказаного наказу про звільнення незаконним. До аналогічних висновків приходить Верховний Суд у постанові від 24 травня 2021 року у справі №607/3323/19, в якій позивач також просив стягнути на його користь моральну шкоду, заподіяну внаслідок незаконного звільнення, а факт незаконності звільнення було вже встановлено рішенням суду. Зокрема суд зазначив, що аргументи заявника про те, що він пропустив тримісячний строк звернення до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди з поважних причин з огляду на те, що рішення суду, яким його поновлено на роботі, набрало законної сили 7 листопада 2018 року, однак 7 лютого 2019 року (останній день в межах вказаного строку) він перебував на стаціонарному лікуванні, а тому зміг подати до суду цей позов лише 11 лютого 2019 року, не заслуговують на увагу, оскільки перебіг визначеного статтею 233 КЗпП України тримісячного строку розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Про порушене право (незаконність звільнення) позивач дізнався у 2017 році, що встановлено судовим рішенням, яким позивача поновлено на роботі. Під час розгляду цієї справи позивач не навів поважних причин пропуску строку звернення до суду та не підтвердив відповідними доказами їх наявність. Належних підстав для поновлення пропущеного строку за вимогою про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, апеляційним судом також не встановлено. Відтак Верховний Суд у вказаній справі погодився з висновком апеляційного суду про те, що вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди за порушення вимог трудового законодавства, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що позивачем пропущений строк звернення до суду в цій категорії справ. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. Стаття 234 КЗпП України не визначає переліку причин для поновлення строку та їх поважність має визначатися судом в кожному випадку, залежно від конкретних обставин справи. При цьому, очевидно, що як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали істотні труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. У постанові від 26 травня 2021 року у справі №640/18236/17-ц Верховний Суд зазначив, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущений без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Тобто, стаття 234 КЗпП України не пов`язує можливість поновлення пропущеного строку звернення із поданням клопотання про поновлення строку на звернення до суду. Позивачка просить стягнути моральну шкоду, завдану саме незаконним звільненням, яке відбулось 09.09.2022. Разом з цим її було поновлено на роботі 22.05.2023, про що 22.05.2023 був виданий наказ, а з даним позовом вона звернулася лише 05.07.2024. Як вбачається з вищенаведеного рішення суду від 22.05.2023 [PERSON] була звільнена 09.09.2022, водночас це рішення суду не містить відомостей про те, коли саме позивачці вручено копію наказу про звільнення та коли вона звернулася з позовом до суду про поновлення на роботі. Під час розгляду даної справи позивачкою не наведено поважних причин пропуску строку звернення до суду та не підтверджено відповідними доказами їх наявність. Належних підстав для поновлення пропущеного строку за вимогою про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, судом також не встановлено. Суд також вважає за необхідне звернути увагу на те, що відповідно до п. 1 Глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Так постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» було установлено з 12 березня 2020 року на усій території України карантин, дію якого в подальшому було неодноразово продовжено. Скасований карантин з 30 червня 2023 року постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». При цьому суд звертає увагу на те, що на даний час на підставі Закону № 2352-IX від 1 липня 2022 року ст. 234 КЗпП України викладено у новій редакції якою, як вже зазначалось вище, передбачено обмеження щодо строку, протягом якого суд у разі пропуску позивачем з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, може поновити такі, а саме якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, минуло не більше одного року. Відтак з урахуванням наведеного вище, хоч суд і позбавлений можливості встановити точну дату, коли позиваці стало відомо про незаконність її звільнення, найпізнішим терміном, коли вона могла дізнатись про це є дата звернення до суду з позовом про поновлення її на посаді та ураховуючи очевидність факту спливу тримісячного строку звернення до суду під час карантину встановленого з 12.03.2020, продовження згідно з законом строків передбачених ст. 233 КЗпП на строк дії карантину, відповідний строк для звернення позивачки до суду з вимогою про стягнення моральної шкоди у зв`язку з незаконним звільненням продовжений автоматично до 30.06.2023 (дати з якої скасований карантин). З урахуванням наведеного максимальний термін, протягом якого у разі звернення позивачкою до суду з даним позовом суд міг поновити строк відповідно до ст. 234 КЗпП України є 30.06.2024, з чого вбачається, що позивачка звернулася до суду (05.07.2024) поза межами наведеного однорічного строку, а відтак пропущений нею строк для звернення до суду з даним позовом не може бути поновлений судом. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, астаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші доводи, зазначені сторонами у заявах по суті справи та в судовому засіданні, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Пропуск вищенаведеного строку звернення до суду, з урахуванням обґрунтованості позовних вимог, є підставою для відмови у задоволенні позову з цих причин. Частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ураховуючи викладене судові витрати у справі, які складаються з судового збору покладаються на позивачку.

Outcome: dismissed