Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-06 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому просила суд: 1.Розірвати договір між батьками про сплату аліментів на утримання дитини від 02 грудня 2013 року, який укладений між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бовбалан Н.Р. та зареєстровано в реєстрі за №10111. 2.Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість по сплаті аліментів за період з травня 2022 року по вересень 2024 року (включно) у розмірі 43 500 (сорок три тисячі п`ятсот) гривень 00 коп. за договором між батьками про сплату аліментів на утримання дитини від 02 грудня 2013 року. 3.Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 43 500 (сорок три тисячі п`ятсот гривень) 00 коп. 4.Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в справі. В обґрунтування пред`явлених вимог вказала, що між нею та відповідачем було укладено шлюб. Від спільного подружнього життя у сторін народилась дочка - [PERSON] , [INFO] . Оскільки, спільне життя з відповідачем не склалося, рішенням Печерського районного суду міста Києва від 08.01.2014 в цивільній справі №757/27813/13-ц, шлюб - розірвано. Також, 02 грудня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір між батьками про сплату аліментів на утримання дитини. Однак, відповідач не сплачує аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] . Відповідно до розрахунку заборгованості, утворилася заборгованість по сплаті аліментів за період з травня 2022 року до вересня 2024 року (включно) в розмірі 43 500 грн. Також, згідно з розрахунком заборгованості, розмір пені за прострочення стати аліментів за період з травня 2022 року по вересень 2024 року (включно), становить 43 500,00 грн. Відповідач дану заборгованість у добровільному порядку не погашає, у зв`язку з чим, позивачка звернулась з даним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.10.2024 матеріали позову передані на розгляд судді Козлова Р.Ю. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Козлова Р.Ю. від 04 грудня 2024 року відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку, з повідомленням (викликом) сторін. Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив. У судове засідання позивачка не з`явилася, про час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, в матеріалах справи наявна заява позивачки про розгляд справи за її відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. За таких обставин, суд визнав можливим розглянути справу за відсутності учасників справи за правилами заочного позовного провадження відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки, відповідач належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву на позов не подав. Дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Судом встановлено, що [PERSON] з 30.05.2009 року по 21.01.2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Під час шлюбу у сторін народилася дитина - донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05.11.2009. Однак, шлюбне життя між сторонами не склалося. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 08.01.2014 в цивільній справі №757/27813/13-ц спільну заяву подружжя [PERSON] та [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено. Шлюб укладений та зареєстрований 30.05.2009 Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №344, між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (яка в свідоцтві про шлюб зазначена як [PERSON] ) - розірвано. Судове рішення набрало законної сили 21 січня 2014 року. Щодо вимог позивачки в частині про розірвання договору, суд дійшов наступного висновку. Як вбачається із матеріалів справи, 02 грудня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір між батьками про сплату аліментів на утримання дитини (надалі -Договір), що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бовбалан Н.Р. та зареєстровано в реєстрі за №10111. Згідно пункту 1 даного Договору [PERSON] та [PERSON] , бажають встановити розмір, строки та порядок виплати аліментів на утримання їх малолітньої дитини [PERSON] . [INFO] , (надалі -Дитина), до досягнення нею повноліття, та несення витрат в разі навчання Дитини у вищому навчальному закладі до його закінчення. Пунктом 2 Договору визначено, що у зв`язку з тим, що дитина постійно проживає разом зі своєю матір`ю - [PERSON] (Одержувачем) за зазначеною вище адресою, у відповідності зі ст.ст. 180, 181, 182 Сімейного кодексу України, Платник надає Одержувачу утримання (аліменти) для дитини, а також здійснює інші виплати, встановлені цим Договором. У відповідності до п. 3 Договору аліменти сплачуються Платником щомісяця до 10 числа у вигляді грошової суми, розмір якої за домовленістю сторін встановлений у розмірі 1 500 (одна тисяча п`ятсот) гривень 00 копійок на Дитину. Крім того, за домовленістю Сторін по кожному конкретному випадку, Платник сплачує Одержувачу витрати, пов`язані з відвідуваннями Дитиною гуртків та навчальних секцій, а також можливі додаткові шкільні оплати та збори. Пунктом 4 Договору передбачено, що виплата аліментів здійснюється Платником щомісячно, не пізніше 10 числа поточного місяця за попередній місяць. Перерахунок суми виплати аліментів може здійснюватись сторонами за їх взаємною домовленістю, шляхом укладення та нотаріального посвідчення додаткового договору до цього Договору, крім випадків, передбачених п.п. 2, 3 ч.1 ст.182 Сімейного Кодексу України. Згідно п. 5 Договору виплата аліментів здійснюється будь-яким шляхом за вибором Платника: готівкою безпосередньо Одержувачу, що має бути підтверджено її розпискою: грошовим переказом на адресу фактичного проживання Одержувача, що має бути підтверджено квитанцією відповідної установи; банківським перерахуванням на поточний (картковий) рахунок Одержувача. В разі відсутності Одержувача, закриття рахунку або її відмови від отримання аліментів. Платник має право передати суму аліментів в депозит нотаріусу, що буде вважатись виконанням цього Договору. Пунктом 6 Договору встановлено, що Платник, у разі виїзду на постійне проживання за кордон, зобов`язується виконати всі аліментні зобов`язання, визначені цим Договором по утриманню дитини, шляхом сплати всієї суми аліментів Одержувачу. Розмір цієї суми буде визначено за згодою сторін, оформленою шляхом укладення нотаріально посвідченого додаткового договору до цього Договору. У порядку, визначеному законодавством, аліментні зобов`язання можуть бути достроково виконанні шляхом передачі Платником у власність дитини нерухомого майна. Пунктом 7 Договору визначено, що додатково до умов, що містяться в п. З цього Договору, у разі якщо Дитина буде навчатись у вищому навчальному закладі на платній основі, незалежно від часу вступу до такого навчального закладу. Платник виплачує Одержувачу грошові кошти для оплати такого навчання у розмірі та у строки, що будуть попередньо погоджені Платником, про що Сторони укладають відповідний додатковий договір до цього договору. 07 грудня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір про зміни до договору між батьками про сплату аліментів на утримання дитини (далі - Договір про зміни), що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бовбалан Н.Р. та зареєстровано в реєстрі за №10286. Зазначеним Договором про зміни пункт 1. Основного договору викладено в такій редакції: «1. Цим договором ми, [PERSON] та [PERSON] , бажаємо встановити розмір, строки та порядок виплати аліментів на утримання нашої малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , (надалі «Дитина»), до досягнення нею повноліття, та несення витрат в разі навчання Дитини у вищому начальному закладі до його закінчення. Факт батьківства підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 05 листопада 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, запис № 2020.». Пункт 2 Основного договору викладено в такій редакції: «2. У зв`язку з тим, що дитина постійно проживає разом зі своєю матір`ю - [PERSON] (Одержувачем) за зазначеною вище адресою, у відповідності зі ст.ст. 180. 181. 182 Сімейного кодексу України, Платник надає Одержувачу утримання (аліменти) для дитини, а також здійснює інші виплати, встановлені цим договором». Укладений між сторонами Договір містить усі істотні умови, які необхідні для укладення такого виду договору, умови надання коштів на утримання дитини, їх розмір, що відповідає інтересам дитини та є обов`язковими для сторін договору. Цей Договір укладений у письмовій формі і нотаріально посвідчений. Пунктом 12 Договору передбачено, що кожна сторона зобов`язується виконувати обов`язки, покладені на неї цим договором та сприяти другій стороні у виконанні її обов`язків. У відповідності до п. 13, п. 14 Договору сторона, що порушила зобов`язання за цим договором, повинна усунути ці порушення. Усі спори, що виникають в процесі виконання цього договору, та розбіжності в тлумаченні окремих положень цього договору, вирішуються сторонами шляхом переговорів, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку відповідно до чинного законодавства України. При цьому, позивачка зауважує, що після укладення Договору відповідач частково сплачував аліменти та додаткові витрати на дитину. Однак, після повномасштабної збройної агресії Росії проти України [PERSON] з травня 2024 року взагалі перестав виплачувати аліменти на утримання своєї доньки. Тому, позивачка вважає, що невиконання [PERSON] , умов Договору, незалежно від підстав такого невиконання, є його порушенням, а саме: наявність заборгованості зі сплати аліментів відповідачем за Договором з травня 2022 року підтверджує систематичність порушення умов Договору останнім та істотність завданої цим шкоди, оскільки позивач значною мірою позбавлена того, на що вона розраховувала при укладенні Договору, зокрема - на виконання відповідачем, як батьком спільної доньки, батьківських обов`язків по її утриманню та сплати аліментів на неї у встановленому у Договорі розмірі та строки - є підставою для його розірвання. Частиною 1 статті 189 СК України передбачено, що батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. Відповідно до вимог статей 526, 527 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Відповідно до ст. 653 ЦК України, якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-75цс13 йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. Отже, Договір між сторонами може бути розірваний за рішенням суду лише у разі доведеності стороною Договору істотного порушення іншою стороною умов договору, що полягає у доведеності самого порушення іншою стороною договору, заподіяння цим порушенням шкоди стороні, яка просить розірвати договір, і значне позбавлення цієї сторони внаслідок понесеної шкоди того, що вона розраховувала отримати при укладенні договору. Як зазначає позивачка у своєму позові, у порушення укладеного між сторонами Договору, відповідач не виконує умови щодо сплати аліментів. Однак, як викладено вище, саме по собі невиконання стороною умов Договору про яку зазначає позивачка, не є достатньою підставою згідно ст. 651 ЦК України для розірвання Договору судом. Зокрема, позивачкою не доведено факт того, що всі випадки, які вона як сторона могла використати для отримання результату договору, вичерпані, тобто не доведено факт значного позбавлення позивачки внаслідок понесеної шкоди того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно з ч. 2 ст. 189 СК України прямо передбачено право позивачки звернутися до відповідних органів із заявою про стягнення аліментів на підставі виконавчого напису нотаріуса у примусовому порядку, у разі невиконання відповідачем свого зобов`язання за договором про стягнення аліментів. Отже, враховуючи вище викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлена позовна вимога в частині про розірвання договору є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Щодо вимог позивачки в частині стягнення заборгованості та пені за прострочення сплати аліментів, суд дійшов наступного висновку. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка вказує, що відповідач з 2022 року не цікавиться життям своєї неповнолітньої доньки та жодним чином не приймає участі у її вихованні. Крім цього, встановлені Договором аліменти у розмірі 1500 гривень не сплачуються з травня 2022 по даний час. У зв`язку з чим, в останнього утворилася заборгованість по сплаті аліментів за період з травня 2022 року до вересня 2024 року (включно) в розмірі 43 500 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості, наданим позивачкою. Позивачка зазначає, що вона самостійно займається вихованням дитини, матеріально забезпечує дитину та піклується про її фізичний і духовний розвиток, підготовкою до самостійного життя. Неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає з матір`ю, є ученицею 9-Б класу Іванківського ліцею №1 Іванківської селищної ради. При цьому, відповідач є особою працездатного віку, обставин про наявність будь-яких погіршень стану його здоров`я у зв`язку з чим він не може працювати та не сплачувати аліменти, в тому числі заборгованості, немає, та відповідних доказів про це не надано. Також, згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачкою, розмір пені за прострочення стати аліментів за період з травня 2022 року по вересень 2024 року (включно), становить 199 095,00 грн. Але, відповідно до ч. 1 ст.196 СК України розмір заборгованості не може становити більше 100 відсотків заборгованості, а тому сума пені за прострочення сплати аліментів становить 43 500,00 грн. Даних про те, що вказаний розрахунок заборгованості на момент вирішення даного спору необґрунтований, відповідачем суду не надано. Відповідно до ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до роз`яснень, наведених в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів " від 15 травня 2006 року № 3, передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках неустойка стягується за весь час прострочення сплати аліментів. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Неустойка не сплачується, якщо платник аліментів є неповнолітнім. Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Отже загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою: p=(A1*1%*Q1)+(A2*1%*Q2)+……….(An*1%*Qn), де: p - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову; A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць; Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць; A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць; Q2- кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць; An- нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову; Qn- кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць. Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Аналогічний правовий висновок міститься також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі Справа № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В той же час, ч. 1 ст. 196 СК України передбачено, що одержувач аліментів має право на стягнення пені у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення заборгованості по виплаті аліментів, аналізуючи наведені докази у їх сукупності, суд дійшов до переконання, що позивачкою доведена наявність заборгованості відповідача по аліментам за Договором про сплату аліментів. Також, в ході розгляду справи відповідачем не спростовано того факту, що заборгованість по аліментам сталася саме з його вини. При цьому, сторона відповідача не скористалася своїм правом на оскарження зазначеного розрахунку та не надала суду будь-яких доказів стосовно його необґрунтованості чи неправильності. Крім цього, враховуючи встановлені в ході судового розгляду справи обставини, беручи до уваги той факт, що відповідач, будучи достовірно обізнаний про існування Договору між батьками про сплату аліментів на утримання дитини, а саме: про стягнення з нього на користь позивачки аліментів на утримання неповнолітньої дочки - аліменти не сплачував, доказів того, що існуюча заборгованість виникла з незалежних від нього причин не надав, суд дійшов висновку про доведеність того факту, що заборгованість з аліментів виникла з його вини, у зв`язку з чим, позивач набула права на стягнення неустойки (пені). Отже, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги в частині про стягнення заборгованості та пені за прострочення сплати аліментів є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо судових витрат. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем було сплачено судовий збір за позовну вимогу про розірвання договору в розмірі 1 211,20 грн. Оскільки, в задоволенні цієї позовної вимоги було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. Крім цього, позивач згідно Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. (за дві позовні вимоги).

Outcome: partial