Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про витребування 1/2 частки житлового будинку з приналежним майном від добросовісного набувача, в якій вона просить витребувати 1/2 частку житлового будинку (літера «А-1») загальною площею 124,8 кв. м, з неї житлова - 84,1 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , від добросовісного набувача [PERSON] на її користь, додавши до неї заяву про поновлення строку загальної позовної давності, пропущеного з поважних причин. В обґрунтування позовної заяви покликається на те, що 1/2 частки житлового будинку з приналежним майном, розташованого по [ADDRESS] , яка увійшла до складу спадщини за заповітом після смерті спадкодавця [PERSON] та яка належить їй з моменту відкриття спадщини, тобто з 04 червня 2005 року, вибула з володіння позивачки поза її волею на підставі договору дарування житлового будинку, укладеного 26 жовтня 2009 року між [PERSON] і [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області Кушинською Лілією Ярославівною від 26 жовтня 2009 року за реєстр. № 1623. [PERSON] , як власник 1/2 частки спадкового майна, має право на витребування цього майна від добросовісного набувача [PERSON] на підставі ч. 3 ст. 388 Цивільного кодексу України. Тому, з метою захисту своїх спадкових прав та законних інтересів [PERSON] вимушена звернутись за місцем знаходження нерухомого майна до Буського районного суду Львівської області із відповідною позовною заявою. Відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами порушення її прав, не спростовано презумпцію правомірності правочину, а тому її позов є безпідставний та такий, що не підлягає задоволенню, серед іншого і за спливом строку позовної давності. З цих підстав просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] . Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Горох В.В., позовні вимоги підтримали повністю, з мотивів, наведених в позовній заяві, просять поновити строк загальної позовної давності та задовольнити позов повністю. Відповідач [PERSON] , в судове засідання, призначене на 04 березня 2025 року, не з`явився, проте у своєму відзиві на позовну заяву просить розглянути справу за його відсутності. Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 01 травня 2024 року відкрито провадження у справі № 943/591/23, вирішено здійснити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 11 червня 2024 року о 16.30 год.\~ Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 11 червня 2024 року підготовче засідання у справі № 943/591/23 відкладено на 03 липня 2024 року о 15.00 год. за клопотанням позивачки [PERSON] . Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 03 липня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу № 943/591/23 до судового розгляду по суті на 17 вересня 2024 року о 11.00 год. Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 17 вересня 2024 року розгляд справи № 943/591/23 відкладено на 10 жовтня 2024 року о 10.00 год. за клопотанням позивачки [PERSON] . Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 10 жовтня 2024 року розгляд справи № 943/591/23 відкладено на 05 листопада 2024 року на 11.45 год. за клопотанням позивачки [PERSON] . Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 05 листопада 2024 року витребувано в Буській державній нотаріальній конторі Львівської області копію спадкової справи № 465, заведеної 27 червня 2008 року за заявою [PERSON] , за клопотанням представника позивачки адвоката Гороха В.В. та оголошено перерву в судовому засіданні до 23 січня 2025 року о 15.00 год. \~Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 23 січня 2025 року розгляд справи № 943/591/23 відкладено на 04 березня 2025 року о 15.00 год. за клопотанням представника позивачки адвоката Гороха В.В. у зв`язку із необхідністю повторного витребування в Буській державній нотаріальній конторі Львівської області копії спадкової справи № 465, заведеної 27 червня 2008 року за заявою [PERSON] , та витребуванням з архіву Буського районного суду Львівської області цивільних справ № 2-551/10, № 440/1964/18 та № 943/280/21. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та надавши належну оцінку зібраним у справі письмовим доказам, матеріалам інших судових справ № 2-551/10, № 440/1964/18 та № 943/280/21, що розглядались Буським районним судом Львівської області за участю тих самих сторін, дійшов до таких висновків. Відповідно до\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст.\~4, ч. 1 ст.\~5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи із наведених вище процесуальних норм, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. [INFO] помер батько позивачки [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 05.06.2005. [INFO] померла мати позивачки [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про смерть серія [NUMBER] від 15.12.2020. Про родинні відносини позивачки з її батьками вказує свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 07.03.1964. Житловий будинок по [ADDRESS] належав [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя, так як він був збудований (створений) в 2002 році, тобто за час шлюбу, укладеного між ними 17 травня 1958 року, що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 05.12.2017, засвідченою копією особового рахунку домогосподарства № [NUMBER] з погосподарської книги № 3 с. Ріпнів станом на 2001-2005 роки, копією нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 04.10.2002 про надання згоди на відчуження майна та копією рішення Буського районного суду Львівської області від 21.04.2004 у справі № 2-30/2004. Із технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленого обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 09.07.2009, вбачається, що спадкове домоволодіння складається із житлового будинку (літера «А-1») з підвалом (літера Пд-а) та сходами (літера а), загальною площею 124,8 кв. м, з неї житлова - 84,1 кв. м, гаражу (літера «Б»), господарської будівлі (літера «В»), колодязю (літера К). Спадковий житловий будинок побудований в 2002 році, є придатним для проживання і не є об`єктом самочинного будівництва. Інвентаризаційна вартість даного житлового будинку з приналежним майном становить 312 762 грн. За час свого життя 18 грудня 2002 року спадкодавець [PERSON] особисто розпорядився всім своїм майном, яке належало йому на день смерті, склавши в користь своєї дочки [PERSON] заповіт, що посвідчений секретарем виконкому Милятинської сільської ради Буського району Львівської області Гриневич С.М. від 18.12.2002 за реєстр. № 32, який не змінювався та не скасовувався. Внаслідок смерті [PERSON] відкрилась спадщина за заповітом, до складу якої увійшло право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] . [PERSON] прийняла спадщину за заповітом після смерті її батька [PERSON] шляхом постійного проживання з ним на день його смерті по [ADDRESS] , що підтверджується будинковою книгою. Відтак, від спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] , до його дочки [PERSON] перейшло право власності на 1/2 частку зазначеного житлового будинку в порядку спадкування за заповітом. 27 червня 2008 року [PERSON] подала до Буської державної нотаріальної контори Львівської області заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті спадкодавця [PERSON] . На підставі цієї заяви Буською державною нотаріальною конторою Львівської області 27 червня 2008 року заведено спадкову справу № 465, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 27.06.2008 № 15249883. В спадковій справі № 465 відсутні свідоцтво про право на спадщину за заповітом та постанова державного нотаріуса про відмову у видачі спадкоємцю [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті спадкодавця [PERSON] . Відсутність вище вказаних документів в спадковій справі свідчить про те, що державним нотаріусом не видавались спадкоємцю [PERSON] ні свідоцтво про право на спадщину за заповітом, ні постанова про відмову у видачі такого свідоцтва. Рішенням Буського районного суду Львівської області від 04 грудня 219 року у справі № 440/1964/18 встановлено, що позивачка [PERSON] не змогла отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, оскільки на день звернення з такою заявою житловий будинок по [ADDRESS] перебував під арештом, накладеним Буським районним судом Львівської області в рамках розгляду цивільної справи №2-30/2004. Зазначений арешт був скасований судом на підставі заяви [PERSON] від 27 серпня 2009 року. Аналогічні обставини були встановлені Львівським апеляційним судом при апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції у справі № 440/1964/18. З копії листа Буської державної нотаріальної контори Львівської області від 22.05.2018 № 619/01-16, який міститься в цивільній справі № 440/1964/18, вбачається, що 22 травня 2018 року спадкоємець [PERSON] вдруге звернулась до Буської державної нотаріальної контори Львівської області із проханням видати їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті спадкодавця [PERSON] , однак державним нотаріусом було відмовлено такому проханню з підстав відсутності у позивачки правовстановлюючих документів на житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] . Другий примірник листа Буської державної нотаріальної контори Львівської області від 22.05.2018 № 619/01-16 також відсутній в спадковій справі № 465. 26 жовтня 2009 року між [PERSON] (Дарувальницею) та [PERSON] (Обдарованим) укладено договір дарування житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області Кушинською Л.Я. від 26.10.2009 за реєстр. № 1623. Згідно умов даного договору дарування [PERSON] набув у власність житловий будинок з приналежним майном, що розташований по [ADDRESS] . На підставі даного правочину [PERSON] набув право власності на вказаний житловий будинок, яке зареєстровано за ним 16 листопада 2009 року в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 16.11.2009 № 24460694. Суд звертає увагу на те, що в договорі дарування, який укладався за відсутності позивачки, немає відомостей про згоду [PERSON] на відчуження її спадкової 1/2 частки житлового будинку [PERSON] . Окрім того, між [PERSON] та [PERSON] немає договірних відносин і спадкова 1/2 частка житлового будинку, що належала спадкодавцю [PERSON] , перебуває у відповідача [PERSON] не на підставі укладеного з позивачкою [PERSON] договору. Отже, 1/2 частка житлового будинку з приналежним майном, розташованого по [ADDRESS] , що увійшла до складу спадщини за заповітом після смерті спадкодавця [PERSON] , та яка належить спадкоємцю [PERSON] з моменту її відкриття, тобто з 04 червня 2005 року, вибула з володіння позивачки поза волею останньої на підставі договору дарування житлового будинку, укладеного 26 жовтня 2009 року між [PERSON] і [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області Кушинською Лілією Ярославівною від 26 жовтня 2009 року за реєстр. № 1623. В матеріалах цивільної справи № 440/1964/18 знаходиться заява [PERSON] від 19.02.2019 про визнання позовної заяви [PERSON] , зокрема в частині визнання за позивачкою права власності на 1/2 частки житлового будинку з приналежним майном по [ADDRESS] . Львівський апеляційний суд в своїй постанові від 17 листопада 2020 року в справі № 440/1964/18, якою скасовано рішення Буського районного суду Львівської області від 04 грудня 2019 року, частково погодився з висновком суду першої інстанції щодо переходу від спадкодавця [PERSON] до спадкоємця [PERSON] права власності на 1/2 частки житлового будинку по [ADDRESS] на підставі заповіту, посвідченого секретарем виконкому Милятинської сільської ради Буського району Львівської області Гриневич С.М. від 18.12.2002 за реєстр. № 32. В постанові Львівського апеляційного суду від 08 серпня 2022 року у справі № 943/280/21, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 22 лютого 2023 року, зазначено, що колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, відповідно до якого не було порушено спадкове право позивачки [PERSON] при укладенні договору дарування між її матір`ю [PERSON] та братом [PERSON] . З цих підстав Львівський апеляційний суд скасував рішення Буського районного суду Львівської області від 01 квітня 2022 року у справі № 943/280/21. Таким чином, постановою Львівського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року в справі № 440/1964/18 та постановою Львівського апеляційного суду від 08 серпня 2022 року у справі № 943/280/21 встановлено факт порушення спадкових прав позивачки [PERSON] внаслідок укладення 26 жовтня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу Львівської області Кушинською Л.Я. від 26.10.2009 за реєстровим № 1623. Статтею 41 Конституції України гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 3 ст. 388 Цивільного кодексу України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Відповідно до вимог статей 1216, 1217, 1218 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Статтею 1233 Цивільного кодексу України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. У відповідності до ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1296 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Частиною 1 статті 1297 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Згідно з правовим висновком, який викладений в постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 303/6974/16-ц, системний аналіз\~ст.\~388,\~ст.\~396,\~ст.\~1296,\~ст.\~1299\~Цивільного кодексу\~України та\~їх тлумачення\~свідчить про\~те,\~що спадкоємець,\~який у\~встановленому законом\~порядку прийняв\~спадщину,\~є її\~власником з\~часу її\~відкриття,\~а документом\~для підтвердження\~права власності\~на спадкове\~майно є\~свідоцтво на\~спадщину,\~отримане в\~установленому законодавством\~порядку. Проте відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~ не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 332/3796/19 зазначено, що в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Права позивача, який вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 визначено, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Якщо право власності на спірну нерухомість зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав. Такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, застосувавши вище зазначені норми матеріального права та правові висновки Верховного Суду, суд констатує про наявність у позивачки [PERSON] права, як власника 1/2 частки спадкового нерухомого майна, на витребування цього майна від добросовісного набувача [PERSON] на підставі ч. 3 ст. 388 Цивільного кодексу України.\~ Витребування спірного майна на користь позивачки у цій справі містить легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві, оскільки спадкоємця [PERSON] було позбавлено права на спадкове майно поза її волею. Позивачка діє з легітимною метою для задоволення власних інтересів, передбачених нормами матеріального права з метою відновлення свого порушеного права на належне їй спадкове майно. Тому суд дійшов до висновку, що позивачка [PERSON] обрала належний та ефективний спосіб захисту права, її позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, а відтак підлягають задоволенню. Разом з тим, аргументи відповідача [PERSON] щодо недоведення позивачкою належними та допустимими доказами порушення її прав та не спростування презумпції правомірності правочину, не заслуговують на увагу, оскільки порушення спадкових прав позивачки [PERSON] , внаслідок укладення договору дарування житлового будинку від 26.10.2009 № 1623,. підтверджується постановою Львівського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року в справі № 440/1964/18 та постановою Львівського апеляційного суду від 08 серпня 2022 року у справі № 943/280/21, а презумпція правомірності правочину у спадкових правовідносинах при поданні спадкоємцем віндикаційного позову не підлягає спростуванню в силу правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 332/3796/19, відповідно до якого права позивача, який вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України. До того ж Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 виснувала, що якщо право власності на спірну нерухомість зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав. Такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У зв`язку з цим суд відхиляє аргументи відповідача, які викладені у його відзиві на позовну заяву. Щодо застосування позовної давності за заявами сторін у даному спорі суд зазначає наступне. В своїй заяві про поновлення строку загальної позовної давності позивачка вказує, що про наявність договору дарування житлового будинку від 26.10.2009 року № 1623 вона дізналась 20 грудня 2010 року із листа Буського районного відділу ГУ МВС у Львівській області від 20.12.2010 № 4934, а про зміст цього правочину їй стало відомо при затвердженні Буським районним судом Львівської області мирової угоди у справі № \~2-551/10 про право користування житловим будинком по [ADDRESS] . З цього часу позивачка не зверталась до суду із позовом майнового характеру, оскільки відповідач вчиняв протиправні дії стосовно неї та її дочки [PERSON] , [INFO] . Зокрема, [PERSON] погрожував їй фізичною розправою, виселяв її з малолітньою дитиною із житлового будинку, що підтверджується листом Буського районного відділу ГУ МВС у Львівській області від 20.12.2010 № 4934 із доданою до нього копією постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 20.12.2010. Про те, що відповідач здатний вчиняти фізичне та психологічне насильство по відношенню до своїх близьких родичів свідчить рішення Буського районного суду Львівської області від 21.04.2004 та ухвала апеляційного суду Львівської області від 09.08.2004 у справі № 2-30/2004, яким визнано недійсним договір дарування житлового будинку від 04.10.2002 за реєстр. № 2474 з підстав його вчинення [PERSON] під впливом фізичного та психологічного насильства по відношенню до своїх батьків. У зв`язку з такими погрозами, будучи одинокою матір`ю та беззахисною жінкою, [PERSON] боялась не тільки за своє життя і здоров`я, а й за свою дочку [PERSON] , яка зараз навчається в м. Чернівці. Вважала, що після того, як її дочка стане повнолітньою і змінить місце проживання, вона, як спадкоємець, який прийняв спадщину, в будь-який час зможе безперешкодно подати до [PERSON] віндикаційний позов. Така позиція узгоджувалась із правим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 21 січня 2020 року у справі № 396/2046/18, відповідно до якого цивільним законодавством не передбачено обмеження строку, у який спадкоємець, що прийняв спадщину, може зареєструвати своє право власності у встановленому законом порядку або звернутись до суду за захистом свого права, а тому підстави для застосування строку позовної давності до спірних правовідносин відсутні. Однак, 05 вересня 2022 року Верховний Суд кардинально змінив свою судову практику. Зокрема, у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 зазначено, що строк реалізації спадкоємцем спадкових прав - отримання свідоцтва про право на спадщину та строк захисту порушених прав спадкоємця - оспорення свідоцтва про право на спадщину, виданого іншому спадкоємцеві на все спадкове майно або особі, яка не є спадкоємцем, є різними строками і не є взаємозалежними. Перший строк законодавцем не обмежений і спадкоємець вправі на власний розсуд реалізувати таке право, водночас строк захисту порушеного права обмежений законодавцем у три роки з моменту порушення такого права, чи з моменту, коли особі стало чи мало стати відомо про порушення такого права, та може бути поновлений лише у разі доведення поважності причин його пропуску. Необмеження спадкоємця у строках оформлення своїх спадкових прав не має наслідком необмеження такої особи у строках захисту порушених спадкових прав. Отже, зміна правової позиції Верховного Суду щодо строку позовної давності при зверненні спадкоємцями до суду із позовною заявою за захистом своїх спадкових прав також істотно утруднила своєчасно подати позивачці віндикаційний позов. Позивач показала, що вона постійно утримує спірний житловий будинок в належному стані за власний рахунок, одноосібно несе витрати по його утриманню, в 2009 році замовляла технічну інвентаризацію на нього, двічі зверталась до Буської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Така обставина свідчить про те, що [PERSON] добре знає про стан своїх майнових прав. Однак через наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних від неї причин, істотно утруднило їй своєчасно подати віндикаційний позов. Не зважаючи на те, що мати позивачки [PERSON] подарувала своєму сину [PERSON] житловий будинок, вона доглядала свою маму до самої смерті та самостійно похоронила її. Натомість, відповідач не несе витрати по утриманню власного житлового будинку, не цікавився здоров`ям своєї матері і навіть не приїхав на її похорон. У відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] заперечив проти доводів позивачки [PERSON] , які викладені в заяві про поновлення строку загальної позовної давності. Зазначив, що він не вчиняв жодних протиправних дій стосовно позивачки [PERSON] , пославшись на постанову Буського районного відділу ГУ МВСУ у Львівській області від 20.12.2010 про відмову в порушенні кримінальної справи. Рішення Буського районного суду Львівської області від 21.04.2004 у справі № 2-30/2004 немає жодного відношення до даної справи і обставини, які встановлені цим судовим рішенням, не стримували позивачку для подання усіх попередніх негаторних позовів, у задоволенні яких було відмовлено, та які розглядали суди усіх інстанцій, починаючи з 2019 року. Вважає, що зміна правової позиції Верховного Суду щодо строку позовної давності при зверненні спадкоємцями до суду із позовною заявою за захистом своїх спадкових прав не вплинула на пропуск строку подання віндикаційного позову, так як позивачкою не наведено жодної постанови Верховного Суду, у якій би було вказано про незастосування строку позовної давності до віндикаційного позову та в подальшому відступлення від такої позиції. Аргументує, що позивачка [PERSON] пропустила строк позовної давності, про що встановлено постановою Львівського апеляційного суду від 08 серпня 2022 року у справі № 943/280/21, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 22 лютого 2023 року. Просить відмовити у задоволенні заяви позивачки про поновлення строку загальної позовної давності. Суд, з`ясувавши обставини, які викладені в заявах сторін про застосування позовної давності, дослідивши докази, що обґрунтовують ці заяви, матеріали інших цивільних справ № 2-551/10, № 440/1964/18 та № 943/280/21, дійшов до висновку відмовити у задоволенні заяви відповідача [PERSON] про застосування позовної давності, а заяву позивачки [PERSON] про поновлення строку загальної позовної давності задовольнити та поновити [PERSON] строк на подання віндикаційного позову. Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист цивільного права та інтересу. Згідно з ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За приписами ч. 4, ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/18 зроблено висновок про застосування норми права, згідно якого за наявності правових підстав для витребування майна від добросовісного набувача відповідно до статей 387, 388 ЦК України мають застосовуватися положення ст. 267 ЦК України. Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України, зокрема відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц, в частині застосування приписів частини п`ятої статті 267 ЦК України зауважено, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причини пропуску позовної давності. При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних причин від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Згідно існуючої судової практики, суди вирішують питання поважності причин пропуску строку загальної позовної давності та визнають поважними такі причини: 1) тяжка хвороба; 2) безпорадний стан; 3) перебування позивача тривалий час у відрядженні чи за межами України; 4) перебування позивача на строковій військовій службі в Збройних Силах України; 5) відбування позивачем покарання в місцях позбавлення волі; 6) необізнаність особи щодо місця перебування боржника; 7) протиправні дії інших осіб; 8) тощо. Так, в постанові від 18 грудня 219 року у справі № 450/18/15ц Верховний Суду погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які визнали причини пропуску строку позовної давності поважними, оскільки позивач не передбачав та не міг передбачити можливість ухвалення рішення про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису нотаріуса, що і стало підставою для пропуску позовної давності. До Буського районного суду Львівської області надійшов віндикаційний позов [PERSON] 05 квітня 2023 року, до якого, серед іншого, додано копію листа Буського РВ ГУ МВСУ у Львівській області від 20.12.2010 № 4934 із копією постанови Буського районного відділу ГУ МВСУ у Львівській області від 20.12.2010 про відмову в порушенні кримінальної справи. Як вбачається із копії постанови Буського районного відділу ГУ МВСУ у Львівській області від 20.12.2010 про відмову в порушенні кримінальної справи, в секретаріат Буського РВ ГУ МВСУ у Львівській області від прокуратури Буського району Львівської області надійшло звернення громадянки [PERSON] , жительки с. Ріпнів Буського району, з приводу вчинення неправомірних дій з боку [PERSON] , жителя с. Неслухів Кам`янка-Бузького району, який 27 липня 2010 року безпідставно виселив [PERSON] з будинку, замінив замки дверей, відключив електроенергію в будинку, пошкодив одяг заявниці. Перевіркою встановлено, що 27 липня 2010 року [PERSON] виселив свою сестру [PERSON] з її неповнолітньою дочкою [PERSON] з будинку в с. Ріпнів Буського району, який належить йому на праві власності на підставі договору дарування № 1623 від 16.11.2009. Беручи до уваги, що під час вищевказаного конфлікту грубого порушення громадського порядку та протиправності дій [PERSON] , передбачених ст. 356 КК України, як власника будинку в судовому порядку не доведено, то дільничний інспектор міліції Буського РВ ГУ МВСУ у Львівській області Гуменюк С.Г. відмовив у порушенні кримінальної справи стосовно відповідача [PERSON] з підстав відсутності складу злочину, передбаченого ст. 356 КК України самовправство. Разом з тим, вказаний працівник міліції не відмовив в порушенні кримінальної справи з підстав відсутності події злочину. Тим самим правоохоронець визнав, що 27 липня 2010 року мала місце подія, до якої відноситься розв`язання [PERSON] конфлікту, в ході якого він виселив свою сестру [PERSON] з її малолітньою дочкою [PERSON] із житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] . З приводу спірних питань майнового характеру листом Буського РВ ГУМВСУ у Львівській області від 20.12.2010 № 4934 рекомендовано [PERSON] звернутись до Буського районного суду Львівської області. Дані докази підтверджують зловживання [PERSON] своїм правом власності на нерухоме майно, що полягає у виселенні своїх близьких родичів із займаного житла без рішення суду, та не додержання ним моральних засад суспільства, внаслідок чого було порушено житлові права [PERSON] та її малолітньої дочки [PERSON] до часу затвердження Буським районним судом Львівської області мирової угоди у справі №\~2-551/10, що є неприпустимо в розумінні ст. 13 Цивільного кодексу України. Рішення Буського районного суду Львівської області від 21 квітня 2004 року у справі № 2-30/2004, яким визнано недійсним договір дарування житлового будинку від 04.10.2002 за реєстр. № 2474 з підстав його вчинення [PERSON] під впливом фізичного та психологічного насильства по відношенню до своїх батьків, свідчить про те, що відповідач схильний вчиняти фізичне та психологічне насильство по відношенню до своїх близьких родичів, в тому числі стосовно своєї сестри [PERSON] . Згідно рішення Буського районного суду Львівської області від 04 грудня 2019 року у справі № 440/1964/18, позивачка [PERSON] , допитана в судовому засіданні як свідок, повідомила, що відповідач [PERSON] не визнає її спадкових прав на 1/2 частини житлового будинку по [ADDRESS] , вчиняє при цьому психічне та фізичне насильство по відношенню до неї та їх матері [PERSON] . Після того, як відповідач [PERSON] пригрозив виселити її разом із дочкою [PERSON] після досягнення останньою повноліття, тобто після [INFO] , [PERSON] повторно в травні 2018 року звернулась до Буської державної нотаріальної контори з проханням видати їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті батька [PERSON] , у чому державним нотаріусом було відмовлено через відсутність у заявника правовстановлюючих документів на вищенаведене нерухоме майно. Показання свідка [PERSON] не були відхилені постановою Львівського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року у справі № 440/1964/18. Суд вважає, що одинока мати [PERSON] , сприйнявши зміст погроз та протиправних вчинків з боку відповідача [PERSON] , добре знаючи про його схильність до фізичного та психологічного насильства, будучи беззахисною та перебуваючи в стані постійного страху перед своїм братом, не змогла подати до суду позовну заяву майнового характеру, а натомість була вимушена погодитись на умови щодо користування житлом до досягнення її дочкою [PERSON] повноліття, тобто до [INFO] , що послужило підставою для затвердження Буським районним судом Львівської області мирової угоди у справі № \~2-551/10. Таким чином, протиправні дії відповідача [PERSON] , формальні відписки правоохоронних органів на звернення позивачки [PERSON] щодо протиправних дій [PERSON] , перебування нею в беззахисному (безпорадному) стані та в стані постійного страху перед її братом [PERSON] , істотно утруднило їй подати позовну заяву майнового характеру в період з грудня 2010 року по грудень 2013 року. У зв`язку з наближенням повноліття дочки позивачки [PERSON] , вважаючи, що спадщину позивачкою прийнято своєчасно і за захистом своїх спадкових прав вона можна звернутись до суду в будь-який час, 20 вересня 2018 року [PERSON] подала до Буського районного суду Львівської області негаторний позов, який був задоволений частково рішенням Буського районного суду Львівської області від 04 грудня 2019 року у справі № 440/1964/18. Постановою Львівського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року у справі № 440/1964/18 рішення суду першої інстанції скасовано з підстав передчасності його висновку про часткове задоволення позову, оскільки договір дарування житлового будинку не визнаний недійсним. 20 квітня 2021 року [PERSON] подала до Буського районного суду Львівської області позовну заяву про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, скасування державної реєстрації прав та визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку в порядку спадкування за заповітом. Рішенням Буського районного суду Львівської області від 01 квітня 2022 року у справі № 943/280/21 відмовлено у задоволенні позовної заяви за її безпідставністю, оскільки спадкове право [PERSON] не було порушено внаслідок укладання оспорюваного договору дарування житлового будинку. Постановою Львівського апеляційного суду від 08 серпня 2022 року у справі № 943/280/21 рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви [PERSON] відмовлено у зв`язку із спливом позовної давності. [PERSON] подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 08 серпня 2022 року у справі № 943/280/21. Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском позовної давності, не врахував того, що цивільним законодавством не передбачено обмеження строку, у який спадкоємець, що прийняв спадщину, може зареєструвати своє право власності у встановленому законом порядку або звернутися до суду за захистом свого права, а тому підстави для застосування строків позовної давності до спірних правовідносин відсутні, що узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 21 січня 2020 року у справі № 396/2046/18. Постановою Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 943/280/21 касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а постанову Львівського апеляційного суду від 08 серпня 2022 року залишено без змін. Своє рішення Верховний Суд мотивував тим, що згідно правового висновку, викладеного в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2022 року в справі № 385/321/20, строк реалізації спадкоємцем спадкових прав - отримання свідоцтва про право на спадщину та строк захисту порушених прав спадкоємця - оспорення свідоцтва про право на спадщину, виданого іншому спадкоємцеві на все спадкове майно або особі, яка не є спадкоємцем, є різними строками і не є взаємозалежними. Перший строк законодавцем не обмежений і спадкоємець вправі на власний розсуд реалізувати таке право, водночас строк захисту порушеного права обмежений законодавцем у три роки з моменту порушення такого права, чи з моменту, коли особі стало чи мало стати відомо про порушення такого права, та може бути поновлений лише у разі доведення поважності причин його пропуску. Необмеження спадкоємця у строках оформлення своїх спадкових прав не має наслідком необмеження такої особи у строках захисту порушених спадкових прав. Для суду є очевидним, що позивачка [PERSON] не передбачила та не могла передбачити кардинальної зміни правової позиції Верховного Суду щодо строку позовної давності при зверненні спадкоємцями до суду із позовною заявою за захистом своїх спадкових прав. До 21 жовтня 2021 року позивачка [PERSON] не могла подати віндикаційний позов, оскільки судова практика Верховного Суду щодо подання спадкоємцем віндикаційного позову до власника майна, набутого на підставі договору, без використання правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України, та без застосування презумпції правомірності правочину в спадкових правовідносинах, започаткована аж 21 жовтня 2021 року, що випливає із постанови Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 332/3796/19. Подаючи до 21 жовтня 2021 року негаторний позов та позовну заяву про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, позивачка [PERSON] очікувала на позитивні для неї результати розгляду Львівським апеляційним судом справи № 440/1964/18, так як позов частково був задоволений судом першої інстанції, та справи № 943/280/21, оскільки на день ухвалення постанови, тобто станом на 08 серпня 2022 року, діяла судова практика Верховного Суду про відсутність підстав для застосування строків позовної давності до спірних правовідносин при зверненні спадкоємцем, який прийняв спадщину, до суду за захистом свого спадкового права. З огляду на вище викладене, наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних причин від позивачки підстав істотно утруднювали своєчасне подання віндикаційного позову, а саме протиправні дії відповідача [PERSON] , формальні відписки правоохоронних органів на звернення позивачки [PERSON] щодо протиправних дій [PERSON] , перебування нею в беззахисному (безпорадному) стані та в стані постійного страху перед її братом [PERSON] , відсутність до 21 жовтня 2021 року судової практики Верховного Суду щодо подання спадкоємцем віндикаційного позову до власника майна, набутого на підставі договору, без використання правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України, та без застосування презумпції правомірності правочину в спадкових правовідносинах, очікування на позитивні для позивачки результати розгляду Львівським апеляційним судом справ № 440/1964/18, № 943/280/21, неможливість передбачити позивачкою [PERSON] кардинальної зміни правової позиції Верховного Суду щодо строку позовної давності при зверненні спадкоємцями до суду із позовною заявою за захистом своїх спадкових прав, є поважними причинами пропущення [PERSON] позовної давності. Доводи відповідача [PERSON] щодо пропущення позивачкою строку позовної давності з посиланням на постанову Львівського апеляційного суду від 08 серпня 2022 року та постанову Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі № 943/280/21 суд не приймає до уваги, оскільки в зазначеній справі позивачка [PERSON] не подавала заяви про поновлення строку загальної позовної давності і суди не вирішували питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних причин від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову. Підсумовуючи вище наведене, позовні вимоги є підставними та такі підлягають до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved