Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

18.12.2024 до суду надійшла позовна заява [PERSON] до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача, визнання кредитного договору припинення у зв`язку з фактичним виконанням зобов`язання, визнання припинення всіх зобов`язань за кредитним договором, в якій позивач просить: захистити його права як споживача банківських послуг шляхом визнання припиненими всіх зобов`язань за кредитним договором №ОD34GA00000271 від 27.06.2007 року, укладеним між [PERSON] та AT КБ «Приватбанк» та визнання припиненими всіх зобов`язань за договором іпотеки ВЕР №9821770 від 02.07.2007 року укладеним між AT КБ «Приватбанк» та [PERSON] ; скасувати у всіх відповідних державних реєстрах записи про іпотеку та обтяження нерухомого майна: [ADDRESS] , внесені згідно договору іпотеки ВЕР №821770 від 02.07.2007 року між [PERSON] та AT КБ «Приватбанк». В обґрунтування позову позивач [PERSON] зазначає, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 18.12.2019 року у справі №500/776/17 за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третьої особи [PERSON] про визнання припиненою порук за договором поруки, за зустрічним позовом [PERSON] до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів, відновлення становища, яке існувало до порушення права вирішено, зокрема, наступне: «У задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третьої особи [PERSON] про визнання припиненою порук за договором поруки - задоволено. Зустрічний позов [PERSON] до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів, відновлення становища, яке існувало до порушення права задоволено частково. Визнати частково недійсним пункт 7.1 кредитного договору OD34GA00000271 від 27 червня 2007 року, що був укладений між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та [PERSON] в частині стягнення платежів щомісячної комісії (винагороди) за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 відсотка від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати за кредитним договором. Стягнуто з акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь [PERSON] зайво сплачені платежі по комісії за кредитним договором OD34GA00000271 від 27 червня 2007 року, що був укладений між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та [PERSON] в сумі 121535,14 грн.». 08.06.2023 року рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області по справі №500/776/17 було залишене Одеським апеляційним судом в силі. Апеляційний суд в мотивувальний частини зазначив наступне: «В провадженні Малиновського районного суду м.Одеса в 2012-2013 роках знаходилась цивільна справа 2/1519/6258/11 за позовом [PERSON] до ПАТ «Приватбанку» про припинення дії, які порушують право та відновлення становища, яке існувало до порушення, щодо внесення змін до кредитного договору та зобов`язання здійснити перерахунок. В ході розгляду даної справи, суд встановив, що з 16.11.2008 року ПАТ КБ «Приватбанк» незаконно в односторонньому порядку збільшив процентну ставку за кредитним договором OD34GA00000271 від 02.07.2007 року, що був укладений між AT «Приватбанк» та [PERSON] . Рішенням від 16.05.2013 року Малиновський районний суд м.Одеси вирішив, зокрема, наступне: «Зобов`язати ПАТ КБ «Приватбанк» в особі Філії «Южне Головне Регіональне управління» ПАТ КБ «Приватбанк» припинити нарахування відсотків за користування кредитом відповідно до кредитного договору №OD34GA00000271 від 02.07.2007 року, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» в особі Філії «Южне Головне Регіональне управління» ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , за відсотковою ставкою 13,08% річних. Зобов`язати ПАТ КБ «Приватбанк» в особі Філії «Южне Головне Регіональне управління» ПАТ КБ «Приватбанк» відновити становище, яке існувало до порушення, а саме: провести обрахунки сум відсотків за користування кредитом за кредитним договором № OD34GA00000271 від 02.07.2007 року, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» в особі Філії «Южне Головне Регіональне управління» ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] за відсотковою ставкою 11,04% річних за період з 16.11.2008 року по день ухвалення судового рішення. Зобов`язати ПАТ КБ «Приватбанк» в особі Філії «Южне Головне Регіональне управління» ПАТ КБ «Приватбанк» скасувати нараховані штрафні санкції внаслідок прострочення виконання зобов`язання за кредитним договором № OD34GA00000271 від 02.07.2007 року, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» в особі Філії «Южне Головне Регіональне управління» ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], з використанням відсоткової ставки 13,08 % річних.». Банк частково виконав рішення Малиновського районного суду м. Одеси та надав розрахунки заборгованості відповідно до процентної ставки 11,04% річних, проте штрафні санкції Банк не перераховував. Сном на день подання позову, АТ КБ «Приватбанк» рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 18.12.2019 залишеним Постановою Одеського апеляційного суду від 08.06.2023 року по справі №500/776/17 в силі, не виконав, грошових коштів позивачу, що були зайво переплачені Банку, не повернув, хоча Позивач звертався з відповідною вимогою до Відповідача (копія вимоги додається). Відповідач продовжує нарахування Позивачу відсотків, пені, штрафних санкцій, що порушує права позивача, як споживача банківських послуг, оскільки Позивач вважає, що розрахувався повністю з банком, виконав всі зобов`язання та ще й переплатив і даний факт підтверджений рішенням суду. Більш того, Банк не бажає здійснити перерахунки. Позивач звертався до Відповідача з вимогою про повернення грошових коштів, закриття кредитного договору, проте, судячи з відповіді Відповідача від 30.01.2024 року, Відповідач відсилає Позивача до ДВС та заявляє, що виконує рішення суду виключно в примусовому порядку, а добровільно не бажає. У зв`язку з чим, позивач вимушений звернутися до суду. Банк не визнає відсутність за позивачем заборгованості по вказаному кредиту. Згідно відзиву акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» від 17.02.2025 року, відповідач просить у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що 27.06.2007 між [PERSON] та Банком було укладено кредитний договір №OD346A00000271, згідно п.7.1. якого Банк зобов`язався надати позичальникові ( [PERSON] ) кредитні кошти у вигляді не відновлювальної кредитної лінії шляхом видачі готівки через касу у сумі 32000 доларів США на строк з 27.06.2007 до 27.06.2017, зі сплатою відсотків у розмірі 0,92 відсотка на місяць, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 відсотка від суми наданого кредиту щомісяця в період сплати, одноразової винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1,50 відсотка від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, відсотків у випадку дострокового погашення по кредиту, а [PERSON] , в свою чергу, зобов`язався повернути отриманий кредит, сплатити відсотки, винагороду в строки, визначені договором. Крім того пунктом 4.1. договору сторони також погодили, що при порушенні Позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого п. 2.2.2. (щодо сплати відсотків), 2.2.3. (щодо сплати винагороди), Банк має право нараховувати, а Позичальник зобов`язується сплатити Банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше однієї гривні за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між сторонами також було укладено договір іпотеки нерухомого майна № б/н від 27.06.2007, за умовами якого Банк прийняв в іпотеку наступне нерухоме майно: квартиру загальною площею 54,10 кв.м., житлова площа 28.10 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Свої зобов`язання за Кредитним договором Банк виконав в повному обсязі, надавши Клієнту кредит. Виходячи з предмета та підстав позову, до предмета доказування у даній справі входить встановлення обставин щодо припинення основних зобов`язань за кредитними договорами у зв`язку з їх виконанням. При цьому обставина повного припинення зобов`язань за кредитними договорами має бути доведена в розрізі кожного зобов`язання позичальника, у тому числі щодо основної суми кредиту, процентів за користування кредитними коштами та іншими обов`язковими платежами, передбаченими укладеними між сторонами кредитним договором та додатковими угодами до нього. Звертаючись із подібного роду позовними вимогами, позивач має надати суду, окрім підтверджуючих документів, розрахунок своїх зобов`язань, аби суд міг встановити хронологію видачі і погашення кожного виду зобов`язань. Натомість Банк наголошує про невиконання позивачем всіх зобов`язань за кредитним договором, несплаченими залишились, зокрема, нараховані відсотки та пеня. Хибними є доводи відповідача щодо підтвердження рішенням суду у справі №500/776/17 обставини виконання [PERSON] всіх зобов`язань за кредитним договором. Так в рамках справи №500/776/17 Банком було заявлено до стягнення виключно тіло кредиту у сумі 6296,23 доларів США. Вимоги щодо стягнення інших складових заборгованості, яка була відображена у наданому Банком розрахунку (надається для суду), банком не заявлялися. Тобто в рамках даної справи судом оцінка була надана лише заборгованості по тілу кредиту та розміру такої заборгованості. За наслідком проведення експертизи було встановлено, що розмір тіла кредиту становить 1796,01 доларів США. Також судом на підставі висновку експерта встановлено, що сума безпідставно сплаченої [PERSON] на підставі п.7.1. (який визнано недійсним в частині встановлення сплати позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 відсотка від суми наданого кредиту) винагороди складає 6974,52 доларів США. Враховуючи встановлені обставини, суд провів зустрічне зарахування грошових сум, та встановив, що на користь [PERSON] підлягає стягненню 5178,51 доларів США, як зайво та безпідставно сплачених коштів за винятком заборгованості за кредитом (6974,52-1796,01). При цьому судом оцінка наявності або відсутності заборгованості по несплаченим відсоткам та пені, їх правомірності нарахування не надавалась. Наданий Банком розрахунок підтверджує обставину проведення Банком обрахунку відсотків річних за ставкою 11,04% річних за період з 16.11.2008 року по день звернення Банком до суду з позовом, що свідчить про виконання рішення суду у справі №2/1519/6258/11 в повному обсязі та спростовує доводи позивача. Доводи позивача щодо невиконання Банком вимог суду про скасування штрафних санкцій не відповідають дійсності та нічим не підтверджені, натомість Банк зауважує про виконання рішення суду також і в цій частині та перерахування розміру санкцій, нарахованих Банком у зв`язку із невиконанням зобов`язань за договором з урахуванням відсоткової ставки 11,04%. Банком також виконано в повному обсязі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області у справі №500/776/17. На спростування доводів позивача щодо невиконання Банком рішення суду №500/776/17 в частині сплати на його користь грошових коштів Банк надає постанову про закінчення виконавчого провадження №72526611. Підсумовуючи Банк зазначає про хибність тверджень позивача щодо виконання ним зобов`язань за кредитним договором в повному обсязі, оскільки за [PERSON] станом на момент звернення до суду обліковується заборгованість, зокрема, за відсотками та пенею, яка нарахована за несвоєчасну сплату чергових платежів, що є порушенням зобов`язання у зв`язку з його неналежним виконанням. Доказів сплати нарахованих відсотків та пені матеріали справи не містять. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити. Зазначив, що відповідач продовжує нараховувати певні платежі. Надає якийсь розрахунок заборгованості. Хоча все погашено і винен суму позивачу Банк, а не навпаки. Рішеннями судів підтверджено протиправність дій відповідача, розрахунок відповідача не може братися судом до уваги. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні з підстав, визначених у відзиві на позовну заяву. Зазначив, що зобов`язання за договором позивачем не виконано в частині сплати процентів та пені. Рішення суду по справі №500/776/17 не стосувалося процентів та пені, а лише тіла кредиту. Надані розрахунки були зроблені станом на період розгляду справи №500/776/17. Претензії у банка є лише стосовно процентів та пені, які не охоплені рішенням суду від 18.12.2019 року. Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що 27.06.2007 року між [PERSON] та «Южне ГРУ`ЗАТКБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір №OD34GA00000271 шляхом видачі готівки коштів у розмірі 35200 доларів США на строк з 27.06.2007 по 27.06.2017. 02.07.2007 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі філії «Южне Головне Регіональне Управління «ПриватБанку» укладено договір іпотеки та предметом цього договору є надання Іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна квартири [ADDRESS] за літ. «а». За дим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань Іпотекодавця за кредитним договором від 27.06.2007 №OD34GA00000271, укладеного між Іпотекодержателем та Позичальником, поверненню кредиту, наданого у вигляді невідновленої кредитної лінії, в сумі 35200 доларів США на строк з 27.06.2007 по 27.06.2017. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 18.12.2019 року у справі №500/776/17 за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третьої особи [PERSON] про визнання припиненою порук за договором поруки, за зустрічним позовом [PERSON] до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів, відновлення становища, яке існувало до порушення права вирішено, зокрема, наступне: «У задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третьої особи [PERSON] про визнання припиненою порук за договором поруки - задоволено. Визнано припиненою поруку за договором поруки № 0271/Р1 від 27 червня 2007 року, що був укладений між акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та [PERSON] з 16 листопада 2008 року. Визнано припиненою поруку за договором поруки № 0271/Р2 від 27 червня 2007 року, що був укладений між акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та [PERSON] з 16 листопада 2008 року. Визнати припиненою поруку за договором поруки № 0271/Р3 від 27 червня 2007 року, що був укладений між акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та [PERSON] з 16 листопада 2008 року. Визнано припиненою поруку за договором поруки № 0271/Р4 від 27 червня 2007 року, що був укладений між акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та [PERSON] з 16 листопада 2008 року. Зустрічний позов [PERSON] до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів, відновлення становища, яке існувало до порушення права задоволено частково. Визнати частково недійсним пункт 7.1 кредитного договору OD34GA00000271 від 27 червня 2007 року, що був укладений між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та [PERSON] в частині стягнення платежів щомісячної комісії (винагороди) за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 відсотка від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати за кредитним договором. Стягнуто з акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь [PERSON] зайво сплачені платежі по комісії за кредитним договором OD34GA00000271 від 27 червня 2007 року, що був укладений між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та [PERSON] в сумі 121535,14 грн.». 08.06.2023 року постановою Одеського апеляційного суду зазначене рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області по справі № 500/776/17 залишено без змін. Так, в постанові Одеського апеляційного суду від 08.06.2023 року вказано, що визначаючи розміри суми заборгованості, суд першої інстанції вірно врахував висновок судової економічної експертизи від 25 вересня 2018 року № 140/е, який суд вважає обґрунтованим, вмотивованим та достовірним. Зазначено, що суд першої інстанції вірно врахував наявність достатності поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи. Згідно висновку експерту сума заборгованості складає 1796,01 доларів США. Тому сама така сума підлягає стягненню. Згідно висновку судової економічної експертизи від 25 вересня 2018 року №140/е, сума безпідставно сплаченої винагороди відповідачем [PERSON] . Банку складає 6974,52 доларів США, тому проведено відповідно до ч.12 ст.265 ЦПК України зустрічне зарахування грошових сум, та встановлено, що на користь [PERSON] підлягає стягненню 5178,51 доларів США, як зайво та безпідставно сплачених коштів за винятком заборгованості за кредитом (6974,52-1796,01). Суд зазначає, що як вбачається із поставлених перед експертом питань, а також самого тексту експертизи, яка була зроблена в рамках справи №500/776/17, вона стосується всього кредиту, у т.ч. процентів та пені, зроблено висновок про відсутність заборгованості по кредиту за всіма складовими елементами кредиту. Належних доказів на спростування висновків цієї експертизи Банком не надано. Отже, згідно висновку судової економічної експертизи від 25 вересня 2018 року №140/е, повністю відсутня заборгованість [PERSON] перед банком за всіма складовими частинами кредиту, а не тільки за тілом кредиту, тобто даною експертизою було досліджено загалом наявність заборгованості чи переплати за всіма платежами по кредитному договору №OD34GA00000271 від 27 червня 2007 року і зроблено висновок про відсутність заборгованості по кредитному договору за всіма платежами та наявність переплати на визначену суму. Таким чином, на підставі викладеного, суд вважає, що позов [PERSON] до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» є обґрунтованим в частині визнання припиненими всіх зобов`язань за кредитним договором №ОD34GA00000271 від 27.06.2007 року, укладеним між [PERSON] та Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», оскільки заборгованість позивача перед відповідачем погашена, що вбачається з матеріалів справи, аналізу рішення суду від 18.12.2019 та експертизи від 25.09.2018. Також позов підлягає задоволенню й в частині визнання припиненими прав та зобов`язань за договором іпотеки ВЕР №821770 від 02.07.2007 року, укладеним між Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] та в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки заборгованість позивача перед відповідачем погашена, тому зобов`язання за кредитним договором припинені, а отже й іпотека вважається припиненою відповідно до приписів ст.17 Закону України «Про іпотеку». Так, відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі, зокрема, припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору та відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. При цьому, щодо позовної вимоги про скасування у всіх відповідних державних реєстрах записів про іпотеку та обтяження нерухомого майна: [ADDRESS] , що внесені згідно договору іпотеки ВЕР №821770 від 02.07.2007 року між [PERSON] та AT КБ «Приватбанк», то суд зазначає наступне. Необхідною умовою задоволення позову є наявність спору. Зокрема, у справі про визнання іпотеки припиненою позивач має довести, що відповідач вважає наявним своє право вимоги і кореспондуючий обов`язок позивача, який не був установлений судовим рішенням або не є предметом розгляду в іншій справі. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 26.01.2021 року у справі №522/1528/15-ц. Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (Buchbesitz (нім.) - книжкове володіння). Якщо власник предмета іпотеки або інша зацікавлена особа вважає, що таке право іпотеки припинено або взагалі не існувало, то може звернутися з позовною вимогою про визнання права іпотеки припиненим чи про визнання відсутності права іпотеки, оскільки судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для державної реєстрації припинення права іпотеки (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Отже, ефективність позовної вимоги про визнання відсутності права чи про визнання права припиненим має оцінюватися, виходячи з обставин справи залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 26.01.2021 року у справі №522/1528/15-ц. Таким чином, з огляду на те, що відповідно до п. 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» самостійною підставою для державної реєстрації припинення права іпотеки є безпосередньо судове рішення про визнання права іпотеки припиненим, то відсутня необхідність окремого судового рішення про скасування у відповідних державних реєстрах записів про іпотеку, а отже така вимога задоволенню не підлягає, як така що не призводить до ефективного захисту прав. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Так як банк заперечує проти позову та проти твердження позивача про відсутність заборгованості, й надає свій розрахунок заборгованості, тобто існує спір, отже позивач знаходиться у стані невизначеності. А отже в даному випадку не може йти мова, що цей спір не може розглядатися в суді чи є незгодою із рішенням суду по іншій справі, чи із процесом виконання рішення по іншій справі. У цій справі позивач звернувся до суду не за захистом свого права на припинення зобов`язання (як помилково вважає відповідач), а за захистом свого законного інтересу у правовій визначеності щодо прав і обов`язків у відносинах з відповідачем за Кредитним договором. Способами захисту інтересу особи у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань можуть бути: 1) визнання права позивача; 2) визнання відсутнім (припиненим) обов`язку позивача; 3) визнання відсутнім (припиненим) права вимоги відповідача. Схожі висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2012 року у справі № 6-134цс12 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц. Наведені вище способи захисту інтересу особи у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань будуть належними лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите. Зокрема, у таких випадках: кредитор у правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право в межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц). У разі якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора або кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту. Так, позивач обрав спосіб захисту у вигляді визнання судом припиненими всіх зобов`язань [PERSON] перед АТ КБ «ПриватБанк» за Кредитним договором внаслідок їх повного виконання позивачем, проведеного належним чином. На обґрунтування своїх позовних вимог позивач послався на те, що АТ КБ «ПриватБанк» не визнає належного виконання позивачем своїх обов`язків перед Банком за Кредитним договором. Позивач стверджує, що йому недоступні інші можливості захисту його прав, тому заявляє до суду вимогу про захист охоронюваного законом інтересу у правовій визначеності на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України та статті 599 ЦК України як превентивний спосіб захисту в правовідносинах між позивачем і відповідачем, який має забезпечити, щоб обидві сторони могли знати свої права та обов`язки за Кредитним договором та діяти, не порушуючи їх. Таким чином, суд вважає, що позивач правильно визначився зі способом захисту, який може бути застосований, виходячи з конкретних обставин цієї справи, та який є ефективним для захисту порушеного інтересу позивача у правовій визначеності стосовно належного виконання ним зобов`язань за Кредитним договором, так як банк заперечує проти твердження позивача про відсутність заборгованості і це питання не було повністю вирішено судовими рішеннями по іншим справам. Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно ст.1050 ЦК України - якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків, а також відповідно до ст.550 ЦК України сплатити неустойку (штраф, пеню). Відповідно до ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч.ч.4,6 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ті обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці її дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Так, позовна заява [PERSON] про захист прав споживача, тому позивач звільнений від сплати судового збору, а отже сплачений ним судовий збір при подачі позову до суду у розмірі 2422,40 грн. (квитанція ІD61981-1800-6458-0132 від 18.12.2024р.) помилково та може бути повернений за заявою платника. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч.4,6 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ті обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці її дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: partial