Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-05 00:00:00

Позивач КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання особи такою, що втратила право користування службовим жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації №99 від 01.03.2016 року «Про закріплення на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району в м. Києва» службового житлаа» кімната [ADDRESS] (як службове житло) була передана з балансу КП по УЖГ «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва на баланс КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» та закріплена за їх підприємтсвом на праві господарського відання. Станом на день подання позову кімната [ADDRESS] не виключена із числа службових жилих приміщень. [PERSON] , який працював водієм спецмеханізму житлово-комунального господарства, сім`я якого складалась з трьох осіб: він, [PERSON] , нині прізвище - [PERSON] , (дружина, станом на дату видачі ордера), [PERSON] (син дружини) був виданий ордер на право заняття жилого приміщення №000659 в тому, що йому на час роботи на даній посаді надалось службове приміщення - кімната 13 у комунальній квартири [ADDRESS] . Ордер виданий на підставі розпорядження Деснянської районної ради державної адміністрації від 03.10.2007 року №1461. Відповідно до витягу з наказу «по особовому складу» від 01.05.2015 року № 7-к [PERSON] було прийнято на роботу до комунального підприємтсва «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району» м. Києва з 01.05.2015 року по переводу з комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Деснянського району м. Києва згідно наданої заяви, на посаду водій спецмашини. 31.03.2017 року він був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. 03.04.2017 року був прийнятий на роботу водієм спецмашини. 04.12.2022 року [PERSON] , водія спецмашин обслуговування персоналу було виключено із списків працівників підприємства у зв`язку зі смертю та він був знятий з місця реєстрації. [PERSON] була прийнята на роботу з 01.05.2015 року по переводу з комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Деснянського району м. Києва. 08.05.2015 року [PERSON] , майстер технічної дільниці ЖЕД-306 було переведено на посаду робітник з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями цього ЖЕД за її згодою. 19.09.2016 року наказом від 15.09.2016 року №114-к [PERSON] було звільнено за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. 01.02.2017 року вона була прийнята на роботу робітником з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями ЖЕД-306 з випробувальним терміном 1 місяць. 01.07.2017 року на підставі заяви, [PERSON] було переведено з робітника з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями ЖЕД-306 01.08.2017 року двірником ЖЕД-313. 12.06.2018 року [PERSON] , двірник ЖЕД-313 звільнено за власним бажанням. Станом на 08.06.2023 року відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідачі по справі не проживають в житловому приміщенні понад один рік без поважних причин. Інформація стосовно зарахування [PERSON] до одного з закладів освіти Деснянського району м. Києва в Управлінні освіти - відсутня. Враховуючи вищенаведене, а також той факт, що відповідачі не проживають по вищезазначеній адресі з 2012 року, відсутній факт трудових відносин із підприємством, відповідачів слід вважати такими, що втратили право на користування службовим житловим приміщенням. Ухвалою суду від 22.03.2024 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 09.04.2024 року від представника Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації - Зелінської Н.М. надійшли письмові пояснення на позов, в яких представник третьої особи просила суд ухвалити рішення, усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням, визнавши [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування службовим житлом - кімнатою [ADDRESS] . 03.06.2024 року від відповідачів [PERSON] та [PERSON] на адресу суду надійшли відзиви на позовну заяву. Відзиви обгрунтовані тим, що у 2008 році [PERSON] - матері відповідача [PERSON] та його відчиму [PERSON] , які на той час були однією сім`єю та перебували в шлюбі, працювали у позивача, відчим водієм, а мати майстром технічної дільниці, було надане службове житлове приміщення та було надано ордер на послення на [PERSON] , [PERSON] та на той час неповнолітнього [PERSON] та було здійснено декларацію місця їх проживання 08.08.2008 року за адресою: [ADDRESS] . У 2011 році відчим та мати стали жити окремими сім`ями, після чого у 2012 році розірвали шлюб, після народження рідного брата відповідача - [PERSON] , а також оскільки площа приміщення складається з однієї кімнати, то вона не дозволяла жити разом в одній кімнаті окремими сім`ями, тому [PERSON] стала жити окремо, разом з неповнолітнім [PERSON] , який не має особистого житла. Незважаючи на те, що у відчима [PERSON] була нова цивільна дружина, відповідач [PERSON] приїздив та проживав у нього під час навчання у коледжі та інституті на деній формі навчання. З відчимом [PERSON] продовжував мати дружні стосунки. [PERSON] помер у грудні 2022 році. Після чого користування їх житловим приміщенням відповідачу стало не доступним, так як ним користується його співмешканка, що перешкоджає в його користуванні, не маючи ключів та ордеру, який залишився у відчима, відповідач не может уди приїздити, а тим паче проживати після його смерті. На підставі викладеного [PERSON] просив відмовити позивачу у задоволені позову. Кім того, [PERSON] , яка діє від свого імені та від імені свого неповнолітнього сина [PERSON] у відзиві на позов зазначила, що весь час проживала в м. Києві та працювала в м. Києві, а з початком збройної агресії росії проти України та веденням воєнного стану в Україні, переймаючись за життя та здоров`я своєї родини, переїхала до батьків у село, але загарбники дістались туди і вона з родиною перебувала більше місяця в окупації в с. Макіївка Ніжинського району Чернігівської області. В період окупації захворіла та померла її мати [PERSON] , тому сам залишився її батько [PERSON] , який є інвалідом І групи з 1994 року, не може пересуватись та потребує постійного догляду, тому вона вимушена була залишитись з ним та піклуватись про нього. Неповнолітній син [PERSON] навчається в Макіївському ліцеї Макіївської сільської ради, але проходить медичне обстеження і лікується в м. Києві. Відповідач з неповнолітнім сином мають статус переселенців, син ще й має статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів, який зазнав психологічного насильства на території Макіївської сільської територіальної громади. Крім того, додатково повідомила, що в спірному житловому приміщені знаходяться її речі, в тому числі і меблі, які вона купувала перебуваючи в шлюбі з [PERSON] . На підставі викладеного, просила суд відмовити у задоволені позову. 07.08.2024 року від сторони позивача на адресу суду надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових письмових доказів. 09.08.2024 року, 04.12.2024 року, 09.12.2024 року, 10.12.2024 року від Громадської організації «Ветерани сил спеціальних організацій» на адресу суду надійшли листи-прохання щодо ухвалення судом позитивного рішення на користь [PERSON] та членів його сім`ї, відмовивши у задоволені позову. 18.09.2024 року від третьої особи - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації на адресу суду надійшов висновок щодо розв`язання спору про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням від 09.09.2024 р. № 102-3810. Ухвалою суду від 23.10.2024 року витребувано у Комунальному підприємстві «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» інформацію щодо осіб, які на даний час та на яких підставах проживають за адресою: [ADDRESS] . 03.12.2024 року на адресу суду від Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» надійшло клопотаня про приєднання доказів до матеріалів справи, які витребувані ухвалою суду. Відповідно до наданих документів, на даний час за адресою [ADDRESS] проживає [PERSON] , [INFO] , якій було надано згоду на проживання за вищевказаною адресою на спільному засіданні профспілкового комітету та адміністрації КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва». Відповідно до характеристики від 06.12.2022 року №46, [PERSON] працює в коммунальному підприємстві «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» із вересня 2016 року робітником з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територями ЖЕД-302. В системі житлово-комунального господарства Деснянського району м. Києва [PERSON] працює з серпня 1996 року та з 1998 року значиться в списку працівників, які потребують отримання службового житла. В судове засідання представник позивача не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу у його відсутність. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, в матеріалах справи наявні заяви про розгляд справи у їх відсутності. Від представників третіх особ - в матеріалах справи наявні заяви про розгляд справи у їх відсутності. Суд вважає можливим розглядати справу у їх відсутності за наявних у справі матеріалів. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації № 99 від 01.03.2016 року «Про закріплення на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» службового житла» кімната 13 в квартирі [ADDRESS] як службове житло була передана з балансу КП по УЖГ «Житлорсмбудсервіс» Деснянського району м. Києва на баланс КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» та закріплена за підприємством на праві господарського відання. На підставі ордеру на право заняття житлового приміщення №000659 року, виданого на підставі Розпорядження Деснянської районної ради державної адміністрації від 03.10.2007 року №1461 [PERSON] , його дружині [PERSON] ( [PERSON] ) та її сину [PERSON] було надано в користування службове приміщення - кімнату 13 у комунальній квартирі [ADDRESS] . Відповідно до витягу з наказу «по особовому складу» від 01.05.2015 року № 7-к [PERSON] було прийнято на роботу до комунального підприємтсва «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району» м. Києва з 01.05.2015 року по переводу з коммунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Деснянського району м. Києва згідно наданої заяви на посаду водій спецмашини. 31.03.2017 року [PERSON] був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. 03.04.2017 року [PERSON] був прийнятий на роботу водієм спецмашини. 04.12.2022 року [PERSON] , водія спецмашин обслуговування персоналу, було виключено із списків працівників підприємства у зв`язку зі смертю [INFO] та він був знятий з місця реєстраці. Відповідач [PERSON] була прийнята на роботу майстром технічної дільниці з 01.05.2015 року по переводу з комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Деснянського району м. Києва. 08.05.2015 року [PERSON] майстра технічної дільниці ЖЕД-306 було переведено на посаду робітника з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями цього ЖЕД. 19.09.2016 року наказом від 15.09.2016 року №114-к [PERSON] було звільнено з власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. 01.02.2017 року [PERSON] була прийнята на роботу робітником з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями ЖЕД-306 з випробувальним терміном 1 місяць. 01.07.2017 року на підставі заяви [PERSON] , останню було переведено з посади робітник з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями ЖЕД-306 01.08.2017 року на посаду двірника ЖЕД - 313. 12.06.2018 року [PERSON] з посади двірника ЖЕД - 313 було звільнено за власним бажанням. Як було зазначено відповідачами та підтверджується матеріалами справи [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який 17.07.2012 року було розірвано. [INFO] у [PERSON] ( [PERSON] на день видачі свідоцтва про народження) та [PERSON] народився син - [PERSON] . Відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згідно з ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy vs. Ukraine», заява N 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. У пункті 36 рішення від 18.11.2004 року у справі «Прокопович проти росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Відповідно до вимог статті 47 Конституції України, держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч. 4, 5 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Стаття 53 цього ж кодексу визначає, що жилі приміщення в будинках громадського житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням органу відповідної організації та її профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідно районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 61, ст. 64 та 65 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11.07.2012 року №6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч.1, 2 ст.64 ЖК УРСР). Окрім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 ЖК УРСР). При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. Відповідно до ст. 124 ЖК УРСР України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Згідно зі ст. 125 ЖК УРСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст. 124 цього Кодексу, не може бути виселено зокрема, осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з ч.ч.1 - 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Неповнолітні діти набувають прав на користування житлом лише у разі набуття такого права батьками або законними представниками. У разі втрати цього права батьками або законними представниками правові наслідки поширюються і на неповнолітніх дітей. Таким чином, вирішення позовних вимог про втрату права користування житловим приміщенням дитини, залежить від з`ясування обставин втрати/збереження права користування житловим приміщенням відповідачем, батьком дитини. Право користування квартирою неповнолітньої дитини є похідними від права на це житло батька. Аналогічні висновки містяться і у постановах Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі №520/7767/19, від 08 листопада 2023 року у справі №496/4525/17. Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У ч. 3 ст. 71 ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Згідно зі ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. З матеріалів справи слідує, що відповідачі по справі з 2012 року не проживають у спірному житловому приміщенні, тобто понад один рік без поважних причин. Трудові відносини між відповідачами та позивачем також відсутні. Крім того, відповідно до довідки №52 від 31 травня 2024 року Макіївського ліцею Макіївської сільської ради [PERSON] навчається у Макіївському ліцеї Макіївської сільської ради с. Макіївка Ніжинського району Чернігівської області з 01.09.2018 року і по даний час. Також, як зазначали [PERSON] та [PERSON] вони разом з неповнолітнім [PERSON] проживають в Чернігівській області, Ніжинський район, с. Макіївка. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Суд приходить до висновку, що відповідачі втратили право користування службовим майном, оскільки жоден з них не продовжує працювати у позивача, тривалий час в спірному житлі не проживають. Отже, відповідачами не надано доказів на підтвердження їх права проживання у спірному житлі, не надано доказів проживання та доказів примусового виїзду з житла та не спростовано доводи позивача, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 5, 6 цієї статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Таким чином, з урахуванням вказного, суд вважає, що доводи позовної заяви знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, тому, з метою захисту порушених прав позивача, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно зі ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача 1 514 грн. з кожного в рахунок відшкодування судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved