Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-06 00:00:00

19 липня 2021 року [PERSON] звернувся до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовною заявою до [PERSON] , предметом якої є: стягнення з відповідача на користь позивача 851553 грн. в рахунок заборгованості за договором позики. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 20 листопада 2008 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав у позику 250000 грн., що на час укладення договору складало 31250 доларів США з умовою повернення грошових коштів після скасування мораторію на розпорядження належною відповідачу земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вони, як сторони договору визначили валюту зобов`язання в доларах США. Вказані обставини підтверджуються власноручно виконаною розпискою відповідача. Своїх зобов`язань за вказаним договором відповідач не виконав кошти в обумовлений сторонами строк не повернув, внаслідок чого перед позивачем виникла вказана вище заборгованість. Посилаючись на те, що відповідач ухиляється від добровільного погашення боргу, а також, що з 01 липня 2021 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо умов обігу земель сільськогосподарського призначення», яким визначено можливість укладення цивільно-правових угод, що передбачають перехід права власності на земельні ділянки, позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] суму заборгованості за договором позики та витрати по сплаті судового збору. 29 липня 2021 року суддею Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області Куцаровим В.І. відкрито провадження у вказаній справі за правилами загального позовного провадження. 18 серпня 2021 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Михайленко Н.М. подано відзив на позовну заяву в якому представником зазначено, що позовні вимоги [PERSON] вона вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки [PERSON] грошових коштів від [PERSON] не отримував, правовідносин за договором позики між сторонами не існувало, за змістом розписки, [PERSON] лише зобов`язався віддати позивачу грошові кошти в сумі 250000 грн. після продажу земельної ділянки, а не повернути отриману у борг суму коштів, тобто зазначена розписка не є підтвердженням укладення між сторонами договору позики як реальної односторонньої оплатної угоди на зазначених позивачем умовах, вона не відповідає вимогам ст. 1046 ЦК України, а є удаваним правочином, вчиненим під впливом обману. В задоволенні позову представник відповідача просила відмовити. 19 серпня 2021 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Михайленко Н.М. подано зустрічну позовну заяву, предметом якої є: визнання недійсним укладеного сторонами договору позики від 20 листопада 2008 року, обґрунтовуючи вимоги зустрічної позовної заяви тим, що відповідач грошових коштів від позивача не отримував, а долучена позивачем розписка не містить даних про укладення договору позики та його умови. Крім того, зазначена розписка є удаваним правочином, що вчинений під впливом обману, оскільки справжня воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені за договором позики. Розписка фактично виступала гарантією того, що відповідач належним чином виконає зобов`язання за майбутнім договором купівлі-продажу земельної ділянки. Представник просила визнати недійсним договір позики, укладений 20 листопада 2008 року між [PERSON] та [PERSON] на суму 250000 грн., як удаваний правочин, що був вчинений під впливом обману та стягнути з відповідача понесені судові витрати. Ухвалою судді Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 серпня 2021 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом. 09 вересня 2021 року відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] подано відзив на зустрічну позовну заяву, за змістом якого він заперечує проти задоволення зустрічної позовної заяви, оскільки сторонами додержано усіх умов договору позики та [PERSON] власноруч написав розписку про отримання грошових коштів. Крім того, відповідач за зустрічним позовом [PERSON] просив застосувати позовну давність до зустрічної позовної заяви [PERSON] , посилаючись на те, що строк позовної давності пропущено без поважних причин та просив відмовити в задоволені зустрічного позову. Станом на 30 вересня 2021 року справа перебувала у провадженні судді Куцарова В.І., у якого закінчився п`ятирічний строк, на який Указом Президента України № 425/2016 від 29 вересня 2016 року його було призначено суддею. Відповідно до пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл вказаної судової справи, яким головуючою визначено суддю Рак Л.М. Ухвалою від 04 жовтня 2021 року суддею Рак Л.М. справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 04 листопада 2021 року було закрито підготовче судове засідання та справу призначено до розгляду по суті. В подальшому справа неодноразово призначалась до судових розглядів, однак через об`єктивні обставини за заявами учасників справи відкладалась. 27 вересня 2023 року представником позивача за первісним позовом [PERSON] адвокатом Сидоренко Т.В. подано заяву про збільшення позовних вимог, та стягнення з відповідача суми позики, виходячи з курсу долара США в розмірі 38,4 грн. за 1 долар США, що становить 1200000 грн. в якій представник крім того, просила повернутися до стадії підготовчого засідання для надання позивачу можливості збільшити позовні вимоги у зв`язку зі зміною курсу долара США до української гривні. При цьому позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 3484 грн. 47 коп. Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 березня 2024 року, у задоволенні клопотання представника позивача за первісним позовом [PERSON] адвоката Сидоренко Т.В. про повернення до стадії підготовчого судового засідання відмовлено, а також відмовлено у прийнятті позовної заяви (про збільшення позовних вимог) [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та її повернуто позивачу за первісним позовом. 22 серпня 2024 року представник позивача\~за первісним\~позовом [PERSON] \~ адвокат\~Плотніков С.О. звернувся до суду із клопотанням про повернення позивачу [PERSON] сплаченого судового збору по вказаній вище позовній заяві\~за збільшення\~позовних вимог. Ухвалою від 26 серпня 2024 року судовий збір за збільшення\~позовних вимог було повернуто. Позивач за первісним позовом [PERSON] та його представники в судове засідання не з`явились, позивач за первісним позовом [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій крім того зазначив, що свої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] просив відмовити. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом адвокат Михайленко Н.М. в судовому засіданні просила відмовити в задоволені первісного позову та задовольнити зустрічний позов, який вона підтримала в повному обсязі. Заслухавши пояснення представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом адвоката Михайленко Н.М, допитавши свідків, розглянувши подані сторонами заяви по суті спору, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Так,\~судом встановлено,\~що [PERSON] \~відповідно до\~державного акту\~на право\~власності на\~земельну ділянку\~серії МК\~№ 082560\~є власником\~земельних ділянок\~загальною площею\~31,74\~га з\~кадастровими номерами\~4825182600:04:000:0173,\~4825182600:04:000:0048\~та 4825182600:04:000:0036,\~з цільовим\~призначенням для\~ведення товарного\~сільськогосподарського виробництва,\~які знаходяться\~на території\~Острівської сільської\~ради Очаківського\~району Миколаївської\~області (а.с.11). З матеріалів справи вбачається, що 20 листопада 2008 року відповідач [PERSON] заповнив бланк розписки, за змістом якої отримав у борг від [PERSON] 250000 грн., що еквівалентно 31250 доларів США, які зобов`язався повернути після набрання чинності законом, яким скасовується мораторій на продаж землі сільськогосподарського призначення, та можливості розпорядитися належними йому земельними ділянками з кадастровими номерами 4825182600:04:000:0173, 4825182600:04:000:0048 та 4825182600:04:000:0036. На підтвердження вказаного факту позивачем надано розписку, яка міститься в матеріалах справи (а.с. 4). При цьому, матеріали справи не містять підтвердження того, що [PERSON] та [PERSON] офіційно оформлювали орендні відносини на вказані земельні ділянки. Вирішуючи цивільно-правовий спір, що переданий на розгляд суду, слід виходити з наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. За змістом ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Такі правові висновки про застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що реальним (від лататинського res річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі № 369/11450/19 (провадження № 61-10412св21) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких висновків Верховний Суд не встановив. Тлумачення правочину це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)). Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)). Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)). Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)). Тлумачення ч. 1 ст. 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в ст. 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)). Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили, що [PERSON] ввів в оману [PERSON] , а також інших власників земельних ділянок, що розташовані на території Острівської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, пригостивши їх з вживанням спиртного, забрав з 2008 року належні їм на праві власності земельні ділянки у своє користування, а замість договорів оренди земельних ділянок дав їм на підпис надруковані розписки, які вони заповнили та поставили свій підпис. При цьому, ніяких коштів, крім орендної плати за землю, ані [PERSON] , ані інші власники земельних ділянок не отримували від [PERSON] . Вони вважали, що ними були укладені договори оренди земельних ділянок, оскільки копії підписаних ними документів їм не надавались. Відповідно до розписки від 20 листопада 2008 року, яка міститься в матеріалах справи, [PERSON] зобов`язувався віддати [PERSON] грошові кошти після зняття мораторію на купівлю-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення та продажу належних йому земельних ділянок. Однак, як зазначила представник відповідача за первісним позовом [PERSON] , між останнім та [PERSON] були інші відносини, ніж ті, про які зазначає позивач у своєму позові, між сторонами виникли відносини пов`язані з користуванням [PERSON] належними відповідачу [PERSON] земельними ділянками, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, при цьому ніяких грошових коштів в борг [PERSON] не отримував, та вважав, що уклав довгострокові договори оренди земельних ділянок з [PERSON] . В зв`язку з тим, що на час виникнення правовідносин між сторонами діяв мораторій на купівлю-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення, [PERSON] надав бланк розписки на підпис [PERSON] для того щоб в незаконний спосіб заволодіти земельними ділянками останнього. Тобто, у даній справі справжня правова природа правовідносин між сторонами, є саме правовідносини з питань користування земельними ділянками відповідача за первісним позовом [PERSON] , з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на купівлю-продаж яких на момент написання розписок було накладено мораторій. Отже, судом встановлено, що справжня воля сторін правочину була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені за договором позики. Розписка фактично виступала гарантією того, що [PERSON] не буде чинити опір [PERSON] щодо користування його земельними ділянками, а також, що після зняття мораторію на купівлю-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення передасть право власності на свої земельні ділянки [PERSON] , уклавши з ним договори купівлі-продажу цих земельних ділянок, тобто зазначена розписка гарантувала обов`язок [PERSON] укласти у майбутньому договір купівлі-продажу земельних ділянок саме з [PERSON] , але після зняття мораторію щодо розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення. Враховуючи викладене, а також ту обставину, що позивач свій процесуальний обов`язок доказування не виконав, суд дійшов висновку, що в задоволені первісного позову слід відмовити. Вирішуючи вимоги за зустрічним позовом, суд виходить з того, що оскільки позивачем за первісним позовом не доведено факт укладення договору позики належними та допустимими доказами, то відсутні підстави для визнання неукладеного договору недійсним, а тому в задоволенні зустрічного позову слід також відмовити. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивачем за первісним позовом заявлено про застосування строку позовної давності у спорі за зустрічним позовом, щодо визнання недійсними договору позики, однак незважаючи на пропуск позивачем за зустрічним позовом строку позовної давності, суд відмовляє останньому не у зв`язку із пропуском строку позовної давності, а через відсутність підстав для визнання неукладеного договору недійсним. Судові витрати зі сплати судового збору відповідно до ст. 141 ЦПК України слід віднести на рахунок позивача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed