Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-13 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, якою просить визнати незаконним та скасувати наказ № 828-з від 13 березня 2024 року «Про встановлення надбавок за стаж роботи в науково-дослідній установі по боротьбі з особливо небезпечними інфекціями», виданий Львівським національним медичним університетом імені Данила Галицького у частині щодо [PERSON] , наукового співробітника, стягнути з відповідача на користь позивача суму не нарахованої та не виплаченої заробітної плати в розмірі 1460,7 гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона працює на посаді наукового співробітника лабораторії природно-аогнищевих трансмісивних інфекцій Науково-дослідного інституту епідеміології та гігієни Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького з 01.04.2019 року. Була прийнята на роботу у Львівський науково-дослідний інститут епідеміології та гігєни на посаду старшого лаборанта з в/о лабораторії рикетсіозів з 16 серпня 1994 року. В подальшому Львівський науково-дослідний інститут епідеміології та гігєни було перейменовано у Державну установу «Львівський НДІ епідеміології та гігєни МОЗ України» та наказом МОЗ приєднано до Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького та створено структурний підрозділ «Науково-дослідний інститут епідеміології та гігієни Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького». В період роботи на посаді наукового співробітника лабораторії природно-вонищевих трансмісивних інфекцій Науково-дослідного інституту епідеміології та гагєни Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького в структуру її заробітної плати входили наступні види виплат: посадовий оклад, надбавка в розмірі 30% за стаж наукової роботи, надбавка в розмірі 80% за стаж роботи в науково-дослідній установі з особливо небезпечними інфекціями, яка їй нараховувалась до березня 2024 року. На підставі оскаржуваного наказу з 01.03.2024 року розмір цієї набавки зменшено до 60%, що вважає незаконним, оскільки обсяг її трудових функцій не змінився; її не повідомляли про зміну чинних умов праці за два місяці; наказ видано по спливу 13 днів після того, як зменшено заробітну плату; наказ на ознайомлення їй не надавався. Тому, просить скасувати оскаржуваний наказ та стягнути ненараховану та невиплачену заробітну плату за період з березня по квітень 2024 року у розмірі 1460,57 гривень. Представник відповідача надіслав до суду відзив, яким заперечив позовні вимоги повністю та у їх задоволенні просив відмовити. В обгрунтування своїх заперечень посилався на те, що наказом Міністерства охорони здоровя СРСР від 14.07.1970 р., який є чинним і сьогодні, визначено максимальні розміри надбавок за тривалість (стаж) роботи в науково-дослідних підрозділах із боротьби з особливо небезпечними інфекціями відповідно до посади, яку обіймає працівник. Зазначає, що оспорюваний наказ видано з метою приведення розміру спірної надбавки у відповідність до вимог чинного законодавства, яким передбачено, що така надбавка для посади позивача не може перевищувати 80%. Крім того, в період воєнного стану повідомлення про зміну істотних умов оплати праці здійснюється не пізніше як до запровадження таких умов. Просить у задоволенні позову відмовити. Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 19.06. 2024 року головуючим у справі визначено суддю Леньо С.І. Ухвалою судді Личаківського районного суду міста Львова Леньо С.І. від 22.07.2024 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлео розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.11.2024 року (підстава: перебування судді Леньо С.І. у відпустці, розпорядження керівника апарату суду №44 від 07.11.2024) визначено головуючу суддю Ціпивко І.І. Ухвалою судді Личаківського районного суду міста Львова Ціпивко І.І. від 15.11.2024 прийнято до\~розгляду\~справу\~за\~позовом [PERSON] \~до Львівського\~національного медичного\~університету імені\~Данила Галицького\~про визнання\~протиправним та\~скасування наказу\~та стягнення\~не нарахованої\~та не\~виплаченої заробітної\~плати.\~Розгляд справи\~постановлено продовжити\~за правилами\~спрощеного позовного\~провадження.Судове засідання призначено на 03.12.2024 року. 03.12.2024 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою сторін. 13.01.2025 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою сторін. 30.01.2025 року при розгляді справи оголошено перерву для витребування додаткових доказів. 28.02.2025 року оголошено перерву у судовому засіданні за клопотанням сторін. Розгляд справи по суті відбувся 14.03.2025 року за участі сторін. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні позовну заяву підтримала та надала пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Просила позов задовольнити повністю. Представник відповідача Пянікова О.О. позовні вимоги заперечила та надала пояснення аналогічні тим, що викладені у відзиві. Просила у задоволенні позовної заяви відмовити. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та підтверджено матеріалами особової справи позивачки [PERSON] , остання з 16.08.1994 року працює в установі відповідача. На підставі Наказу МОЗ України № 71-О від 12.04.2011 року Львівський науково-дослідний інститут епідеміології та гігієни було перейменовано у Державну установу «Львівський НДІ епідеміології та гігієни МОЗ України». Згідно наказу МОЗ України № 776 від 10.07.2017 року ДУ «Львівський НДІ епідеміології та гігієни МОЗ України» приєднано до Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького». Відповідно до наказу Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького № 90-к від 29.03.2019 року [PERSON] переведено з 01.04.2019 року на посаду наукового співробітника лабораторії природно-вогнищевих трансмісивних інфекцій Науково-дослідного інституту епідеміології та гігієни Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького із встановлено надбавкою за стаж роботи з особливо небезпечними інфекціями 80 %. Накзом Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького від 13.03.2024 року № 828-з «Про встановлення надбавок за стаж роботи в науково-дослідній установі по боротьбі з собливо небезпечними інфекціями» науковому співробітнику лабораторії природно-вогнищевих трансмісивних інфекцій Науково-дослідного інституту епідеміології та гігієни [PERSON] встановлено 60 % надбавки за стаж роботи в науково-дослідній установі по боротьбі з особливо-небезпечними інфекціями. Вважаючи незаконним такий наказ в частині зменшення розміру надбавки та з метою стягнення недоплаченої різниці позивачка звернулась до суду з цим позовом. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст.\~4, ч. 1 ст.\~5 ЦПК України\~кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. \~ \~ \~ \~Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, поняття «майно» (possessions) може означати «існуюче майно» (existing possessions) або активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (див., зокрема, згадане вище рішення у справі «Компанія «Пайн Веллі Девелопментс» та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments and Others v. Ireland), п. 51; рішення у справі «Прессос Компанія Нав`єра» та інші проти Бельгії» (Pressos Compania Naviera S.A. and Others v. Belgium) від 20 листопада 1995 року, серія A, № 332, с. 21, п. 31). Відтак, під час роботи позивачка мала «законне сподівання» на отримання справедливої винагороди за свою працю, а тому, має право вимоги, що підпадає під поняття «майно», про яке згадується у статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних, і тому, суд розгляне цю справу в світлі цієї норми. Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною першою та другою статті 94 Кодексу законів про працю України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про оплату праці» додаткова заробітна плата включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Відповідно до статті 29 Закону України «Про оплату праці» при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством. Про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Статтею 98 КЗпП України визначено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів. Аналогічні положення містяться в статті 13 Закону України «Про оплату праці», згідно з якою оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановлено, що при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат, необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З метою упорядкування оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери, а також створення механізму підтримання на постійному рівні оптимальних міжгалузевих та міжпосадових співвідношень в оплаті праці постановою Кабінету Міністрів України № 1298 від 30.08.2002 року затверджено Єдину тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери. В подальшому, на виконання цієї постанови та з метою упорядкування умов оплати праці працівників закладів охорони здоров`я і установ соціального захисту населення спільним наказом Міністерства охорони здоров`я України та Міністерства праці і соціальної політики України від 05.10.2005 року № 308/519, затверджено Умови оплати праці працівників закладів охорони здоров`я та установ соціального захисту населення на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери (далі - Умови № 308/519). За змістом підпункту 9 пункту 4.1.1 розділу 4 «Надбавки» Умов № 308/519, усі працівники незалежно від найменування посади (професії) протичумних закладів та структурних підрозділів з боротьби з особливо небезпечними інфекціями інших закладів мають право на надбавку за тривалість безперервної роботи в розмірі 40-80 відсотків. Конкретний розмір указаних надбавок передбачено в пункті 4.1.2 цього розділу. Порядок виплати цієї надбавки - 10 відсотків посадового окладу за кожний відпрацьований рік. Одночасно пунктом 4.1.2 цього розділу передбачено, що максимальні розміри надбавок за тривалість безперервної роботи, які виплачуються працівникам протичумних закладів та структурних підрозділів інших закладів з боротьби з особливо небезпечними інфекціями, установлюються в залежності від групи закладу в таких розмірах: медичні працівники, у тому числі керівники-лікарі, біологи та інші прирівняні професіонали та фахівці І групи - 80%. До I групи закладів належать в т.ч. Львівський НДІ епідеміології та гігієни, у лабораторіях яких проводять експериментальні та діагностичні дослідження з особливо небезпечними збудниками I та II груп патогенності. Тобто, установа в якій працює позивач безпосередньо самими Умовами № 308/519 віднесена до І групи медичних закладів, максимальний розмір надбавки в яких становить 80% і яка виплачується з розрахунку 10% за кожний відпрацьований рік. Отже, надбавка за тривалість безперервної роботи є законодавчо визначеною гарантією яка оплачується виходячи з посадового окладу та залежить від двох складових умов - стажу працівника та групи медичного закладу, у якому працівник працює. У справі, яка розглядається позивачу встановлено максимальний розмір спірної надбавки, який передбачено Умовами № 308/519, і оспорюваним наказом не стільки зменшено розмір спірної надбавки, скільки приведено її у відповідність до вимог чинного законодавства. Міністерством охорони здоров`я України та Міністерством праці і соціальної політики України спільно затверджено Умови № 308/519, якими затверджено умови оплати праці працівників закладів охорони здоровя та установ соціального захисту населення на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та орпганізацій окремих галузей бюджетної сфери. \~ \~ \~ \~Відповідно до згаданих вище Умов підпункту 9 пункту 4.1.1 розділу 4 «Надбавки» Умов N? 308/519, усі працівники незалежно від найменування посади (професії) протичумних закладів та структурних підрозділів з боротьби з особливо небезпечними інфекціями інших закладів мають право на надбавку за тривалість безперервної роботи в розмірі 40-80 відсотків. Конкретний розмір указаних надбавок передбачено в пункті 4.1.2 цього розділу. Порядок виплати цієї надбавки - 10 відсотків посадового окладу за кожний відпрацьований рік. Одночасно пунктом 4.1.2 цього розділу передбачено, що максимальні розміри надбавок за тривалість безперервної роботи, які виплачуються працівникам протичумних закладів та структурних підрозділів інших закладів з боротьби з особливо небезпечними інфекціями, установлюються в залежності від групи закладу в таких розмірах: професіонали, фахівці, технічні службовці, робітники І групи - 60%. До І групи закладів належать Львівський НДІ епідеміології та гігієни, у лабораторіях яких проводять експериментальні та діагностичні дослідження з особливо небезпечними збудниками І та II груп патогенності. Посада наукового співробітника належить до категорії професіоналів. Отже, [PERSON] обіймаючи посаду наукового співробітника лабораторії природно-вогнищевих трансмісивних інфекцій Науково-дослідного інституту епідеміології та гігієни Університету не може мати надбавку за тривалість (стаж) роботи в науково-дослідних підрозділах із боротьби з особливо небезпечними інфекціями більше законодавчо встановленого максимального розміру такої, тобто вище 60% від посадового (місячного) окладу за основною посадою. Відтак, встановлюючи надбавку у граничному розмірі, визначеному законодавством, керівник установи діє у межах своїх повноважень та з дотриманням вимог законодавства України щодо видатків бюджетних асигнувань. Така позиція викладена у рішенні Верховного Суду у справі № 240/1262/21. Крім\~цього, не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що оспорюваний наказ видано менш як за два місяці до змін умов оплати праці та після 13 днів з моменту запровадження нових умов оплати праці. Дійсно у статті 103 КЗпП України зазначено, що про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Разом з тим, пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України передбачено, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». В свою чергу, згідно частини другої статті 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов. В Україні з 24.02.2022 року і по даний час триває воєнний стан згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» (зі змінами). Оспорюваний наказ видано під час дії воєнного стану, а відтак правило, передбачене у статті 103 КЗпП України на спірні правовідносини не поширюється. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. Аналізуючи наведені докази, встановивши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку, що видаючи оспорюваний наказ в частині, що стосується позивача, відповідач не допустив порушень статті першої Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та порушення норм чинного законодавства про працю, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed