Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до [PERSON] , в якому просить поділити спільне майно подружжя, шляхом визнання об`єктами спільної сумісної власності подружжя будинок загальною житловою площею 112,9 м2, житлова площа 60,5 м2, за адресою [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 742351356101, номер відомостей про речове право: 11472914) та земельну ділянку площею 0,0997 га, кадастровий номер 5610100000:01:010:0295, за адресою [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2246860256101, номер відомостей про речове право:39668522). Також, в порядку поділу спільного майна подружжя між [PERSON] та [PERSON] , просить визнати за кожним право власності на житлового будинку загальною житловою площею 112,9 м2, житлова площа 60,5 м2, за адресою [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 742351356101, номер відомостей про речове право: 11472914) та на земельної ділянки площею 0,0997 га, кадастровий номер 5610100000:01:010:0295, за адресою [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2246860256101, номер відомостей про речове право:39668522) Позовну заяву мотивує тим, що вона з відповідачем з 24.07.1992 року перебувала у шлюбі, від даного шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . В період їхнього шлюбу, за спільні сімейні кошти побудовано житловий будинок, площею 112,9 м2, житлова площа 60,5 м2, за адресою [ADDRESS] , що знаходиться на земельній ділянці площею 0,0997 га, кадастровий номер 5610100000:01:010:0295, за адресою [ADDRESS] . у вказаному будинку вони сім"єю проживали до серпня 2024 року, однак після сварок та скандалів вона з сином вимушені жити окремо, оскільки відповідач створює нестерпні умови для життя. Враховуючи те, що в добровільному порядку вирішити питання поділу вказаного майна не вдалося, змушена звертатись до суду з даним позовом. Відповідач не скористався правом на подачу відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 11.09.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою суду від 11.12.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, не заперечував щодо задоволення позову в частині визнання спільним майном подружжя та визнати за кожним право власності на житлового будинку загальною житловою площею 112,9 м2, житлова площа 60,5 м2, за адресою [ADDRESS] . Однак, заперечував щодо поділу земельної ділянки площею 0,0997 га, кадастровий номер 5610100000:01:010:0295, за адресою [ADDRESS] , оскільки дана земельна ділянка була подарована йому 11.08.1999 року мамою [PERSON] , а тому є його особистою приватною власністю. Зазначив, що не заперечує щодо встановлення сервітуту. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява та встановивши відповідні до них правовідносини, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони з 24 липня 1992 року перебували у зареєстрованому шлюбі. У сторін по справі є неповнолітній син [PERSON] , [INFO] (а.с. 8,9). Під час перебування у шлюбі, в інтересає сім"ї, за спільні кошти побудували житловий будинок загальною площею 112,9 м2, житлова площа 60,5 м2, за адресою [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,0997 га, кадастровий номер 5610100000:01:010:0295, за адресою [ADDRESS] . Право власності на вказаний будинок зареєстровано за відповідачем [PERSON] 21.09.2015 року, що слідує з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. З вказаної Інформації також вбачається, що [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка площею 0,0997 га, кадастровий номер 5610100000:01:010:0295, за адресою [ADDRESS] ., дата реєстрації 07.12.2020, підстава Державний акт на право приватної власності на землю, серія РВ01094, виданий 02.09.1999 (а.с.10-11). За договором дарування від 11.08.1999 року [PERSON] подарувала [PERSON] земельну ділянку площею 0,0997 га, за адресою [ADDRESS] . (а.с.53). Положеннями статті 60 СК України визначено що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення змісту статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частина 1 статті 120 ЗУ України зазначає, що у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті. Згідно із ч.16 ст.120 ЗК України предметом правочину, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду, об`єкт незавершеного будівництва або частку у праві спільної власності на такий об`єкт), який розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), що перебуває у власності відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, повинна бути також така земельна ділянка (або частка у праві спільної власності на неї). Істотною умовою договору, який передбачає такий перехід права власності, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача до набувача такого об`єкта (частки у праві спільної власності на неї). Стаття 377 ЦК України наголошує, що до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта. Аналізуючи статтю 120 ЗК України та статтю 378 ЦК України, можна зробити висновок, що законодавець передбачив за певних обставин можливість припинення права власності на землю у випадку набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи. Отже, законодавець допускає припинення права власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти за попереднім власником. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18, пункти 8.38.5) зазначила, що правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, у разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (у період з 01 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України; стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України від 27 квітня 2007 року № 997-V) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України від 05 листопада 2009 року № 1702-VI) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди superficies solo cedit (збудоване приростає до землі) має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20). Спірні правовідносини у цій справі виникли між позивачем і відповідачами щодо визнання права власності на земельну ділянку, на якій побудований сторонами під час перебування у шлюбі житловий будинок. Згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, у статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц). Отже, відповідно до зазначених норм позивач набула право на земельну ділянку, необхідну для обслуговування набутої нею частини будинку, право власності якої зареєстровано за відповідачем [PERSON] . Аналізуючи статтю 120 ЗК України та статтю 378 ЦК України, можна зробити висновок, що законодавець передбачив за певних обставин можливість припинення права власності на землю у випадку набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи. Отже, законодавець допускає припинення права власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти за попереднім власником. Як встановлено судом, житловий будинок загальна площа 112,9 м2, житлова площа 60,5 м2, за адресою [ADDRESS] , право власності на який зареєстровано за відповідачем [PERSON] , набутий сторонами за час зареєстрованого шлюбу, за спільні кошти, тобто він є спільним сумісним майном подружжя та їхні частки є рівними. При цьому, позивач маючи право на 1/2 частину житлового будинку, придбаного під час перебування у шлюбі, набуває і право на земельну ділянку пропорційно розміру його частки у спільній власності на вказаний будинок, тобто має право на 1/2 частину земельної ділянки. Відтак, суд приймає часткове визнання позову відповідачем, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, суд вважає за можливе поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши за [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, по 1/2 частці за кожним, право власності на: житловий будинок загальна площа 112,9 м2, житлова площа 60,5 м2, за адресою [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0997 га, кадастровий номер 5610100000:01:010:0295, за адресою [ADDRESS] . Відповідно задоволення вимоги про поділ майна як спільної сумісної власності шляхом визнання за сторонами права власності на її частки за кожним свідчить і про припинення правового режиму спільної сумісної власності на такі об`єкти. В частині заявлених позивачем вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя: земельної ділянки та житлового будинку суд звертається до висновку, викладеного у п. 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, згідно з яким встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. З огляду на викладене вимога позивача про визнання спільною сумісною власністю подружжя наведених вище об`єктів нерухомого майна не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 7710,26 грн.

Outcome: partial