Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-16 00:00:00

У серпні 2023 року [PERSON] (далі - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), у якому просила стягнути з останньої на свою користь суму заборгованості за договорами позики в розмірі 5180,91,00 Євро, а також судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28.02.2021 р. відповідач взяла в борг у позивача 3000,00 євро, що підтверджується розпискою, згідно якої зобов`язалась повернути кошти до 01.03.2022 р. Крім цього, 18.10.2021 р. відповідач взяла в борг у позивача 2000,00 євро, що підтверджується розписками, згідно якої зобов`язалась повернути кошти до 19.10.2022 р. Відповідач не повернула вказані грошові кошти, за порушення грошового зобов`язання позивач нарахував 3 % річних щодо кожного договору в загальному розмірі 180,91 євро. Вказане стало підставою для звернення до суду. У відзиві на позов представник відповідача заперечує щодо його задоволення, ставить під сумнів відповідність копії розписок - оригіналам. У відповіді на відзив представник позивача зазначає, що грошові кошти були передані [PERSON] , про що були складі розписки, які були підписані відповідачем. В поясненні представник третьої особи звертає увагу, що зобов`язальні відносини виникли між позивачем та відповідачем, вважає, що її права не вплине рішення у справі. Звертає увагу, що на взаємовідносини адвоката [PERSON]. та [PERSON] у період з 19.04.2019 р. по листопад 2021 р. поширюється адвокатська таємниця. Ухвалою судді від 05.09.2023 р. відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Ухвалою суду від 28.02.2024 р. залучено [PERSON] в якості третьої особи до участі в справі. Ухвалою суду від 28.05.2024 р. клопотання представника відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи, - задоволено, призначено по цивільній справі №761/31013/23 судову почеркознавчу експертизу почерку та підпису. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав за викладених у позовній заяві обставин, просив його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, представник в письмових поясненнях просив проводити розгляд справи без їх участі. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності (ч.ч. 1, 3 ст. 211 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 28.02.2021 р. відповідач [PERSON] взяла в борг у позивача [PERSON] 3000,00 євро, із терміном повернення до 01.03.2022 р., про що відповідачем було складено відповідну розписку. 18.10.2021 р. [PERSON] взяла в борг у позивача [PERSON] 1000,00 євро, із терміном повернення до 19.10.2022 р., про що відповідачем було складено відповідну розписку. 18.10.2021 р. [PERSON] взяла в борг у позивача [PERSON] 1000,00 євро, із терміном повернення до 19.10.2022 р., про що відповідачем було складено відповідну розписку. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, такої позиції дотримується Верховний Суд України у правовому висновку прийнятого у Постанові ВСУ від 18.09.2013 р. по справі 6-63цс13. Статтею 207 ЦК України передбачено, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. З врахуванням вказаних вимог закону, наявності дій по передачі коштів і їх отримання відповідачем згідно розписки між позивачем і відповідачем укладено правочин, який по суті є договором позики. Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 1047 ЦК України). Частиною 2 ст. 1047 ЦК України допускається пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно даних розписок, позичальник [PERSON] зобов`язалась повернути суму позики в строк до 01.03.2022 р. (3 тис. євро) та до 19.10.2022 р. (2 тис. євро), однак, в порушення умов договорів позики, взяті на себе зобов`язання в повному обсязі не виконала і не повернула належні позивачу грошові кошти. Доказів протилежного суду не надано. Відповідно до ст. 545 ч. 2 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями ст. 545 ЦК України вказує на те, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано (постанова Верховного Суду від 15.04.2019 р. у справі №308/4387/15-ц). Варто зазначити, що за клопотанням представника відповідача за ухвалою суду від 28.05.2024 р. було призначено судову почеркознавчу експертизу почерку та підпису. Вказаною ухвалою суду витребувано в [PERSON] зразки оригіналів написаних і підписаних нею документів наближених до часу видання розписки - 2021 рік, а також експерементальні зразки почерку та підпису у кількості від 10 до 15 листків для проведення експертизи. Крім цього, 04.12.2024 р. до суду надійшло клопотання експерта про необхідність надання оригіналів розписок, вільних зрахків підпису та почерку [PERSON] , максимально наближених до 2021 р., умовно-вільних зразків підпису та почерку [PERSON] експериментальних зразків підпису та почерку [PERSON] на 10 арк. Між тим, сторона відповідача, яка заявила клопотання про призначення експертизи, ані вимоги ухвали суду від 28.05.2024 р., ані клопотання експерта від 04.12.2024 р. не виконала, чим фактично ухилились від проведення експертизи, висновки якої мають вирішальне значення у даній справі, оскільки вона була призначена саме для з`ясування обставин підписання чи не підписання оспорюваних розписок , щодо яких у сторін і виник цей спір. Згідно ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. З аналізу наведеної норми можна дійти висновку, що нею законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі у експертизі. В постанові Верховного Суду від 17.04.2019 р. (справа 373/1917/15-ц) зазначено, що визнання факту, для з`ясування якого призначалася експертиза, або відмова у визнанні цього факту здійснюється судом з урахуванням оцінки доказів, аналізу правової позиції цієї особи та того результату, якого вона домагається. Фактично суд виходить з припущення, що особа ухиляється від участі в експертизі, оскільки побоюється її результатів, а тому визнає факт, який треба було встановити експертизою, доведеним. Оскільки відповідач ухилилась від виконання клопотання експерта, чим унеможливила проведення експертизи, з огляду на приписи цивільного процесуального законодавства України зазначене є підставою для встановлення цього факту судом. За таких обставин, факт того, що рукописний текст та підпис в розписках від 18.10.2021 року та у розписці від 28.02.2021 року виконаний самою [PERSON] вважається доведеним. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом. Отже, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач свої зобов`язання за договорами позики не виконала, а отже зобов`язана повернути позивачу суму боргу за договорами позики від 18.10.2021 року та від 28.02.2021 року. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. За змістом розписок сторін підтверджується факт отримання відповідачем саме 5000,00 євро, відтак і повернення коштів має відбуватись у валюті зобов`язання. Разом з тим, згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч.2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Позивач нарахував 3 % річних за розпискою від 28.02.2021 року за період з 02.03.2022 р. по 16.08.2022 р. в розмірі 131,43 євро,за розписками від 18.10.2021 року за період з 20.10.2022р. по 16.08.2023 р. по 24,74 євро за кожну. У постанові від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила таке: «6.19. У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відтак Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. При цьому вказала, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом. Подібні правові висновки викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). Тобто у постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. . За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому, за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання». Відтак, позивачем обґрунтовано нараховано 3 % річних в загальному розмірі 180,91 євро після спливу строку кредитування за спірними розписками. На підставі повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, суд вирішив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договорами позики від 28.02.2021 року, від 18.10.2021 року в сумі - 5 000 ЄВРО та кошти 3% відсотків річних в сумі - 180 ЄВРО 91 Євроцентр, а всього в розмірі - 5180 ЄВРО 91 Євроцент. Згідно ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2070,59 грн.

Outcome: approved