Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

Адвокат Тютюник В.В., в інтересах позивача [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , за участю третьої особи: органу опіки та піклування Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що [INFO] у сторін народилась дитина - [PERSON] , у жовтні 2023 року відповідачка [PERSON] пояснила, що не бажає проживати з позивачем, зібрала свої речи і пішла разом з дитиною, але у листопаді 2023 року відповідачка прийшла до позивача додому і повідомила, що не бажає займатися вихованням дитини, оскільки у неї склалися нові відносини з іншим чоловіком і тому залишає доньку саме позивачу. З листопада 2023 року по теперішній час відповідачка не цікавиться життям дитини [PERSON] , не відвідувала її вдома протягом того часу як відповідачка не стала проживати разом з ними. Відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, доньку не відвідує, не турбується про її духовний і фізичний розвиток, не цікавиться станом її здоров`я, не проявляє батьківського піклування, відмовляється від їх виховання. Навіть не поставила на лікарський облік доньку та не підписала декларацію з дитячим лікарем про, що свідчить відповідь з КНП Слов`янської міської ради «Центра первинної медико-санітарної допомоги міста слов`янська». Він неодноразово нагадував відповідачці про необхідність виконувати свої обов`язки та надавати матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої доньки. Проте відповідачка ігнорує його вимоги та не приймає ніякої участі у вихованні малолітньої доньки [PERSON] . В зв`язку з викладеним просить суд позбавити [PERSON] , [INFO] , уродженку м. Слов`янська, Донецької області, батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , та стягувати з [PERSON] , на користь [PERSON] на утримання дитини аліменти в розмірі 1/4 частки її доходів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивач [PERSON] , та її представник - адвокат Тютюник В.В., в судове засідання не з`явилися. До суду надали заяви, в яких просили справу розглянути за їхньої відсутності та задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду надала заяву, в якій вказала, що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно дитини [PERSON] , оскільки вона створила нову сім`ю та не бажає займатися вихованням дитини. Представник третьої особи - орган опіки та піклування Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області, в судове засідання не з`явився, до суду надано висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] . Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку. У відповідності до ст. 165 Сімейного Кодексу України «Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина…» та п. 18 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 17 листопада 2022 року Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дніпропетровській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Актовий запис № 338. Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області № 243/2600/24 від 24.06.2024, розірвано шлюб, укладений 10.08.2022 року Чечелівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Актовий запис № 777, між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішення суду набуло законної сили 30.07.2024. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці». Аналогічні положення викладені і в ст. 150 Сімейного Кодексу України. Статтею 150 Сімейного Кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, що принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства», кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканість та захист гідності. Дисципліна і порядок сім`ї мають забезпечуватися на принципах, що ґрунтуються на взаємоповазі, справедливості і виключають приниження честі та гідності дитини. Держава здійснює захист дитини від: усіх форм фізичного і психічного насильства, образи, недбалого і жорстокого поводження з нею, у тому числі з боку батьків або осіб, які їх замінюють. Згідно з ст. 164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Верховний Суд України в ч. 2 п. 16 Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року розтлумачив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХП від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до статті 9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов`язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм насильства, образи чи зловживань, відсутності належного піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. В п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, а крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року за № 789-Х11, дитина, з огляду на її фізичну і розумову незрілість вимагає спеціального захисту, турботи, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Відповідач не виявляє щодо дитини батьківського піклування, фактично самоусунувшись від виконання своїх батьківських обов`язків. Статтею 150 Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: - батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; - батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; - батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Тобто, суд приходить до висновку, що [PERSON] не бере участі у вихованні своєї малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , не цікавиться її життям, не бере участі в її розвитку та вихованні, не спілкується з нею в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення та взагалі не цікавиться життям своєї дитини. Так, ст. 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до п.п. 7,15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, тощо, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», із підстав, передбачених п.2, 4, 5 ч.1 ст. 164 СК України, особи можуть бути позбавлені батьківських прав тільки в разі досягнення ними повноліття. Як слідує з висновку органу опіки і піклування Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області від 01.08.2024 року, орган опіки і піклування вважає недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . Даний висновок обґрунтовано тим, що Комісією, не встановлено достатніх підстав для позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дочки [PERSON] . Комісією встановлено, що мати дитини [PERSON] сама виховувалася опікуном та вважає нормою життя дитини без матері. [PERSON] не бажає утримувати та виховувати власну дитину. Дитина [PERSON] , [INFO] проживає з батьком [PERSON] , який самостійно займається вихованням та утриманням дитини з кінця жовтня 2023 року, захищає її інтереси, піклується про її духовний та фізичний розвиток. Разом з тим, орган опіки та піклування на теперішній час вважає недоцільним позбавляти батьківських прав [PERSON] відносно її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . У Висновку зазначено, що [PERSON] не бажає утримувати та виховувати власну дитину. Дитина [PERSON] , [INFO] проживає з батьком [PERSON] , який самостійно займається вихованням та утриманням дитини з кінця жовтня 2023 року, захищає її інтереси, піклується про її духовний та фізичний розвиток. Крім того, [PERSON] до суду надала заяву, в якій висловила своє небажання виховувати свою дитину [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Згідно з частиною шостою ст. 19 СК України, суд може не погодитися з Висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. З урахуванням цих обставин та встановлених фактів, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області від 01 серпня 2024 року, про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , оскільки з матеріалів справи вбачається, що поведінка матері є пасивною у виконанні батьківського обов`язку відносно дочки, вона з нею з листопада 2023 року не спілкується, хоча має таку можливість. Дитину виховує батько, піклується про її духовний розвиток, здоров`я. Положенням ч. 1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України передбачено, що при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своїми батьками. Суд вважає, що матеріали справи містять достовірні відомості, які свідчать про навмисне та злісне невиконання відповідачем своїх обов`язків по вихованню своєї дитини, оскільки протягом тривалого часу відповідач не проявляє відносно своєї дитини належної турботи та уваги, не приймає участі у її вихованні та утриманні, не піклується про стан її здоров`я та розвиток, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, хоча зобов`язана це робити та має таку можливість. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року Держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. З огляду на ці обставини та її ставлення до дитини, суд вважає доцільним позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] відносно її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , оскільки це сприятиме інтересам дитини. На підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав є обґрунтованими, відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, та виходячи з інтересів дитини та конкретних обставин справи, суд вважає можливим позбавити батьківських прав відповідача [PERSON] відносно її малолітньої дитини [PERSON] . Що стосується вимог про стягнення аліментів, то суд приходить до переконання, що в цій частині вимоги позивача також підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно з ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до вимог ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Як зазначено у ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Таким чином, у зв`язку з тим, що дитина [PERSON] проживає з батьком [PERSON] знаходяться на його утриманні, а відповідач є матір`ю дитини, відносно якої прийнято рішення про позбавлення її батьківських прав, то з останньої належить стягнути аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів її доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] повноліття. Відповідно до ст. 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Відповідно до п/п 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (з відповідними змінами) за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1 відсотка від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Згідно статті 7 розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи на 01 січня 2024 року складає 3028,00 грн. Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення аліментів, а тому з [PERSON] підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 968,96 грн. (3028,00 грн. *0,4 * 0,8), оскільки позивач подала позов через підсистему «Електронний суд». На підставі викладеного,

Outcome: approved