Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

У вересні 2024 року позивач через систему «Електронний суд» звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати протизаконним наказ №32-ка від 27.01.2023 року про призупинення трудових відносин з [PERSON] з 01.02.2023 року; зобов`язати Національну академію керівних кадрів культури і мистецтв виплатити на користь [PERSON] середній заробіток за часу вимушеного прогулу з 01.02.2023 року по 31.08.2023 року у розмірі 123 813, 12 грн; зобов`язати Національну академію керівних кадрів культури і мистецтв виплатити на користь [PERSON] суму компенсації за невикористану відпустку за період з 01.02.2023 року по 31.08.2023 року у розмірі 8 008, 00 грн; зобов`язати Національну академію керівних кадрів культури і мистецтв сплатити за [PERSON] страхові внески за період вимушеного прогулу з 01.02.2023 року по 31.08.2023 року та зарахувати вказаний період до стажу роботи; зобов`язати Національну академію керівних кадрів культури і мистецтв виплатити на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 3 000, 00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 12.02.2018 року [PERSON] була призначена на посаду провідного концертмейстера кафедри естрадного і академічного вокалу та звукорежисури Інституту сучасного мистецтва Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв згідно наказу №28-к від 08.02.2018 року. Наказом №280-ка від 01.09.2023 року [PERSON] була звільнена з посади провідного концертмейстера у зв`язку із реорганізацією кафедри на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з 01.09.2023 року. Вказує, що на її вимогу відповідачем були надіслані засобами електронного зв`язку 09.10.2023 року копії документів стосовної її трудової діяльності в Національній академії керівних кадрів культури і мистецтв, із яких вона дізналась про наказ №32-ка від 27.01.2023 року «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану окремим працівникам Академії». Так, наказом №32-ка від 27.01.2023 року «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану окремим працівникам Академії» було призупинено дію трудового договору, укладеного між [PERSON] та Національною академією керівних кадрів культури і мистецтв, із 01.02.2023 року. Позивач вважає наказ №32-ка від 27.01.2023 року «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану окремим працівникам Академії» протиправним, оскільки позивача жодним чином не повідомляли про призупинення дії трудового договору у розумні строки за наявності такої можливості, оспорюваний наказ у частині, що стосується позивача є незаконним, дискримінаційним і таким, що порушує її конституційні права, а також таким, що не оформлений з порушенням вимог чинного законодавства України, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.09.2024 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятнадцятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву (а. с. 26). Копію ухвали про відкриття провадження було направлено на адреси сторін, крім того відповідачу позивачем, на виконання вимог абз. 2 ч. 1 ст. 177 ЦПК України, було направлено 16.09.2024 року копію позовної заяви з додатками до електронного кабінету. Також вказану ухвалу було направлено на відомі адреси електронної пошти сторін та до електронного кабінету учасників справи (а. с. 27). Відповідно до довідок на електронну пошту позивача ухвалу доставлено - 24.09.2024 року (а. с. 28), до електронного кабінету позивача ухвалу доставлено - 24.09.2024 року (а. с. 30). Відповідно до довідок на електронну пошту відповідача ухвалу доставлено - 24.09.2024 року (а. с. 29), до електронного кабінету відповідача ухвалу доставлено - 24.09.2024 року (а. с. 31). Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи (ч. 6 ст. 128 ЦПК України). За частиною 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Таким чином, сторони вважаються належно повідомленими про розгляд даної справи. Відповідач правом подати відзив на позов не скористався. 11.10.2024 року через систему «Електронний суд» від позивача надійшло клопотання про долучення доказів (а. с. 44-56). 11.10.2024 року через систему «Електронний суд» від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, у якій просить викласти пункт 3 позовних вимог наступним чином: зобов`язати відповідача виплатити на користь [PERSON] суму компенсації за невикористану відпустку за період з 01.02.2023 року по 31.08.2023 року у розмірі 11 113, 34 грн (а. с. 57-69). Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку. За частиною 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За частиною 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом статтею 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків то інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Судом встановлено, що 12.02.2018 року [PERSON] була призначена на посаду провідного концертмейстера кафедри естрадного і академічного вокалу та звукорежисури Інституту сучасного мистецтва Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв згідно наказу №28-к від 08.02.2018 року (а. с. 6-7, 11). Наказом №68-ка від 31.03.2022 року «Про організацію трудових відносин в Національній академії керівних кадрів культури і мистецтв в умовах воєнного стану» було призупинено дію трудового договору, в тому числі укладеного між [PERSON] та Національною академією керівних кадрів культури і мистецтв, із 01.04.2022 року (а. с. 12-13). Наказом №222-ка від 30.08.2022 року Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв «Про поновлення дії трудового договору з [PERSON] та [PERSON] » було поновлено дію трудового договору та наказано приступити до виконання роботи відповідно до затверджених трудових обов`язків з 01.09.2022 року [PERSON] , провідному концертмейстера кафедри естрадного і академічного вокалу та звукорежисури Інституту сучасного мистецтва (а. с. 14-). Наказом №32-ка від 27.01.2023 року Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану окремим працівникам Академії» було призупинено дію трудового договору, укладеного між [PERSON] та Національною академією керівних кадрів культури і мистецтв, із 01.02.2023 року (а. с. 17). Наказом №280-ка від 01.09.2023 року Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв [PERSON] була звільнена з посади провідного концертмейстера у зв`язку із реорганізацією кафедри на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з 01.09.2023 року (а. с. 8). Встановлено, що між сторонами виник спір з приводу законності наказу відповідача про призупинення дії трудового договору з позивачем та відшкодування втраченого заробітку. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна роботодавця, з яким укладено трудовий договір. Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю передбачені статтями 43-46 Конституції України. Разом з тим відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Відповідно до пп. 5 п. 1 ст. 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Указом Президента України від 24.04.2022 року №64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому продовжено. Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». 15.03.2022 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ, який набув чинності 24 березня 2022 року. Згідно з пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», главу XIX «Прикінцеві положення КЗпП України доповнено пунктом 2 такого змісту: Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Згідно з частинами 2, 3 ст. 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом. З огляду на вищевикладене, положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням даного Закону також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем. Частиною 1 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (станом на момент видачі оскаржуваного наказу) визначено, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України. Таким чином, Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» надав право роботодавцю призупиняти дію трудового договору з працівниками, що не припиняє трудових відносин, та не виплачувати у період призупинення заробітну плату, гарантійні та компенсаційні виплати працівникам. Водночас, таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо. Лише наявність правової норми, яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права. Відповідна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі №149/1089/22 (провадження №61-292св23). Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17. У справах, що випливають з трудових відносин тягар доказування правомірності прийнятих рішень, вчинених дій покладається, як правило, на роботодавця (Постанова Верховного Суду від 13.11.2019 року у справі № 207/1385/16-ц). Так, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що позивач дізналася про оскаржуваний наказ раніше, ніж 09.10.2023 року (дата отримання відповіді на звернення позивача щодо розрахунку виплати від 09.10.2023 року). Із матеріалів справи з`ясовано, та не спростовано відповідачем, що відповідач своєї діяльності не припиняв, як станом на час початку збройної агресії РФ проти України, так і станом на час винесення оскаржуваного наказу установа працювала, та продовжує працювати. Будь-яких доказів на спростування зазначеного відповідачем не надано, як і не надано відзиву на позовну заяву. Отже, стороною відповідача не було доведено наявності передбачених законом підстав для призупинення дії трудового договору саме з позивачем, яка працювала на посаді провідного концертмейстера кафедри естрадного і академічного вокалу та звукорежисури Інституту сучасного мистецтва Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв. За таких обставин, відповідачем належним чином не доведено, що на час видання оскаржуваного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а у працівника її виконувати. Таким чином, суд вважає, що ефективним та достатнім захистом прав позивача є визнання незаконним та скасування наказу №32-ка від 27.01.2023 року Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану окремим працівникам Академії» у частині призупинення трудового договору з [PERSON] з 01.02.2023 року, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Призупинення трудового договору з працівником відповідно до положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» хоча і не припиняє трудових відносин і не є звільненням у розумінні положень КЗпП України, проте фактично позбавляє працівника роботи і належного йому заробітку, який би він отримав, коли б працював та своєму робочому місці чи виконував покладені на нього трудові обов`язки. Оскільки суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо визнання незаконним призупинення дії трудового договору з 01.02.2023 року по 31.08.2023 року, вказаний період часу буде вважатися фактично вимушеним прогулом, викликаним незаконними діями роботодавця. Тому у даному випадку, суд,

Outcome: partial