Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-11 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] , який під час розгляду справи досягнув повноліття та малолітнього [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він разом з відповідачем є батьками [PERSON] , [INFO] та малолітнього [PERSON] , [INFO] . З 2023 року сторони не підтримують подружніх відносин, а 11.04.2024 року рішенням суду їх шлюб було розірвано. З моменту припинення подружніх відносин діти проживають разом з позивачем, в той час як відповідач проживає у м.Києві та можливо планує проживати за кордоном. Відповідач жодним чином не піклується про дітей, не дбає про них, не проявляє зацікавленості до їхньої долі, не цікавиться їхніми справами, станом здоров`я та навчанням, не займається підготовкою до дорослого життя, не спілкується з ними, не надає доступу до культурних та інших цінностей, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу, не створює умов для отримання освіти. У зв`язку з ухиленням відповідача від виконання батьківських обов`язків, просить позбавити її батьківських прав. Правом на подання відзиву відповідач не скористалась. Водночас, надала суду нотаріально посвідчену заяву про визнання позову та розгляд справи без її участі. Правом на подання письмових пояснень щодо позову третя особа теж не скористалась. Позовна заява подана до Дружківського міського суду Донецької області 27.05.2024 року. Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 17.06.2024 року, справу передано за підсудністю до Личаківського районного суду м.Львова за місцем проживання відповідача. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 16.07.2024 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа слухалась у відкритому судовому засіданні, а сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. За відповідним клопотанням представника позивача суд проводив судові засідання в режимі відеконференції. Також, за клопотанням представника позивача суд зобов`язав Орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради надати висновок щодо розв`язання спору, про що було постановлено відповідну ухвалу від 02.10.2024 року. Висновок про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав надійшов на адресу суду 15.11.2024 року, а 20.11.2024 року представник позивача подала письмові заперечення проти цього висновку. Ухвалою суду від 11.12.2024 року, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати і яка занесена до протоколу судового засідання суд визнав явку позивача та відповідача обов`язковою, а також вирішив заслухати думку дітей. Перед тим як розпочати розгляд справи по суті, суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 21.11.2024 року. Справа призначена до судового розгляду по суті. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Румпа Я.С. в судовому засіданні під час виступу з вступним словом позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Позивач крім того вказав, що такий позов подано до суду у зв`язку із запровадженням воєнного стану у країні та необхідністю отримати бронювання від мобілізації. Просять позов задовольнити. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, місце та час розгляду справи, в судове засідання жодного разу не з`явилась, незважаючи на визнання судом її явки обов`язковою. Оскільки справа стосується захисту інтересів дітей, яким надається першочергове значення, суд вважає за можливим завершити розгляд справи у відсутності відповідача. Представник третьої\~особи Органу опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради Андрес Л.П. в судовому засіданні підтримала поданий висновок про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Просить у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу та думку дітей, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази, діючи в якнайкращих інтересах дітей та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з огляду на наступне. Судом встановлено, що відповідач є матір`ю [PERSON] , [INFO] , який під час розгляду справи досягнув повноліття та малолітнього [PERSON] , [INFO] , в підтвердження чого до матеріалів справи долучено копії свідоцтв про народження дітей (т.1 а.с.16, 18). Позивач є батьком дітей. Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 11.04.2024 року (т.1 а.с.12-15), шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до договору оренди житлового приміщення (т.1 а.с.19-22), позивач орендує частину будинку за адресою: [ADDRESS] . Згідно акту обстеження умов проживання (т.1 а.с.23-24), діти проживають разом з позивачем. У будинку їм виділена окрема кімната, в якій створено умови для проживання. Під час розгляду справи позивач разом з малолітнім сином змінив місце проживання та переїхали проживати до м.Києва. Крім того, повнолітній [PERSON] на сьогоднішній день проживає та навчається у м.Люблін Республіка Польща. Малолітній [PERSON] під час розгляду справи висловився про бажання проживати з батьком. Пояснив, що маму бачив давно, вона до нього не телефонує, за що він на неї ображений. Постійно проживає з батьком та хоче з ним жити. Не знає, чи хотів би зустрітись з мамою. [PERSON] , який під час розгляду справи досягнув повноліття суду пояснив, що на сьогоднішній він постійно проживає у м.Люблін, де і навчається. Його мати восени 2023 року переїхала проживати до м.Києва та не підтримує з ним жодних контактів, вони перестали спілкуватися. Разом з тим, зазначив, що мати не приймає жодної участі у їхньому житті. Позовні вимоги підтримує, оскільки позбавлення відповідача батьківських прав, надасть можливість батькові отримання бронювання від мобілізації. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). У специфічному контексті цієї справи питання про відповідальність відповідача може постати в разі, якщо обставини, на які скаржиться позивач - тобто, передусім той факт, що відповідач неналежним чином виконує свої материнські обов`язки, мали безпосереднім наслідок те, що найвищим інтересам дітей було завдано шкоди. Отже, основне юридичне питання, яке має бути вирішене у цій справі полягає в тому, чи відповідає найвищим інтересам дітей позбавлення матері батьківських прав. У частинах першій, четвертій статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Отже, в розумінні приписів статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Як зазначено Верховним Судом у постанові від 10.11.2023 року у справі № 401/1944/22, заяви відповідачки, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Таким чином, суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову та розглядатиме спір по суті. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Виходячи зі змісту статті 164 СК України, наявність підстав для позбавленням батьківських прав не пов`язується із досягненням дитиною повноліття. У частині другій цієї статті зроблено застереження лише щодо позбавлення батьківських прав матері, батька лише у разі досягнення ними повноліття. Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття (частина перша статті 6 СК України). Дитина - це особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше (стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 185/9339/21 у постанові від 29.01.2024 року дійшов переконання, що якщо право на позов існувало на момент звернення до суду, то спір має бути розглянутий по суті, і подальші описані зміни у спірних відносинах не можуть впливати на правовий результат вирішення спору по суті судом. У цій справі Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду також дійшла переконання, що статтею 165 СК України передбачено можливість вирішення спору про позбавлення батьківських прав навіть після досягнення дитиною повноліття, якщо на момент пред`явлення позову вона була неповнолітньою. Таким чином, той факт що старший син сторін [PERSON] досягнув повноліття під час розгляду справи не є перешкодою для її вирішення по суті. Частиною першою статті 3 СК України проголошено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї (частина перша статті 5 СК України). Аналогічне положення закону закріплено в частині третій статті 51 Конституції України, згідно якої сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини (частина третя статті 5 СК України). Згідно частини восьмої статті 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За змістом частин першої, другої та третьої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Крім того, відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Подібні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у статтях 11, 14, 15 та 15-1 Закону України «Про охорону дитинства». Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 вказаної Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У §§ 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07.12.2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. У відповідності до вимог статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема з підстав, передбачених пунктом 2, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 757/2467/17 (постанова від 17.05.2023 року), тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Повертаючись до обставин справи яка розглядається суд відзначає, що ним не встановлено ознак, які б давали підстави для висновку про свідоме нехтування відповідачем свого обов`язку щодо виховання дитини. Суд також вважає необхідним відзначити, що в межах даної справи не було згадано ні про випадки насильства, ні про випадки жорстокого поводження з дітьми. Суд також не виявив недостатню емоційну прив`язаність, загрозливого стану здоров`я або психічної неврівноваженості відповідача. Ніщо не свідчить про те, що відповідач має шкідливі звички, веде аморальний спосіб життя, нехтує правилами моралі. Доводи сторони позивача, що відповідач самоусунулась від виконання батьківських обов`язків суд відкидає, оскільки такі не підтверджені жодними доказами, а згідно з позицією, яка висловлена Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в постанові від 29.05.2020 року у справі № 739/2159/18, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Навпаки діти, як вбачається, доглянуті та мають постійне місце проживання, навчаються і здобувають освіту. Старший син знаходиться за кордоном. Ніщо не свідчить про те, що лише позивач одноосібно забезпечує дітей. Орган опіки і піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради розглянувши на засіданні комісії питання про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, визнав таке позбавлення недоцільним і суд, з урахуванням встановлених фактичних обставин, повністю погоджується з цим висновком та вважає неможливим ухвалення рішення про позбавлення відповідача батьківських прав. Згідно з висновком Верховного Суду, який сформовано у справі № 705/3040/18 (постанова від 13.07.2023 року) озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Такий підхід також відповідає практиці ЄСПЛ, який зазначає, що право дитини висловлювати власні погляди не слід тлумачити як таке, що фактично надає дітям беззастережне право вето без розгляду будь-яких інших факторів і здійснення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів; крім того, такі інтереси, як правило, передбачають підтримку зв`язків дитини із сім`єю за винятком випадків, коли подібне може зашкодити її здоров`ю та розвитку (див. рішення у справі «Вихованок проти України», заява № 12962/19, пункт 32, від 07.10.2021 року). З урахуванням наведеного, суд критично ставиться до думки (позиції) малолітнього [PERSON] про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки така не узгоджуються з фактичними обставинами справи. З цих же підстав суд не приймає до уваги пояснення повнолітнього [PERSON] . Також суд враховує пояснення позивача, які безпосередньо ним надані під час виступу із вступним словом, що метою звернення до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав є необхідність отримання ним бронювання від мобілізації під час воєнного стану. Крім того, однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав колишньої дружини, за умови відсутності обґрунтованих підстав, з метою уникнення призову на військову службу під час мобілізації, що фактично підтвердив позивач в судовому засіданні та повнолітній [PERSON] , на думку суду не відповідає засадам добросовісності дій учасників цивільних правовідносин, що є додатковою підставою для відмови у задоволенні позову. Таким чином, суд визнає вимогу про позбавлення відповідача батьківських прав безпідставною та відмовляє в її задоволенні, оскільки ухвалення будь-якого іншого рішення буде несумісним із гарантіями, передбаченими у статті 8 Конвенції. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed