Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

15.07.2024 до Вишгородського районного суду Київської області, засобами поштового зв`язку та за підписом представника позивача адвоката Мацко М.А., надійшла вказана позовна заява, у якій, з урахуванням позовної заяви у новій редакції від 05.08.2024, просить: визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] , придбану за договором купівлі-продажу квартири від 22.11.2019, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Тереховою К.І. визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на транспортний засіб - легковий універсал марки Ford модель S-MAX ідентифікаційний номер транспортного засобу (номер шасі кузова) [NUMBER] 2007 року випуску чорного кольору, д.н.з. [NUMBER] . Також, у прохальній частині позовної заяви, у новій редакції, міститься клопотання про витребування від Державної прикордонної служби України відомостей про перетин державного кордону України громадянкою російської федерації [PERSON] , паспорт громадянина російської федерації [NUMBER] виданий 14.06.2019 умвд росії по вологодській області, починаючи від 22.02.2022 та, за наявності, відомості про повернення її на територію України. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 21.05.2014 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб та у них [INFO] народився син [PERSON] , який, починаючи з лютого 2022 року, без згоди батька був вивезений матір`ю на територію країни-терориста російської федерації, де, наразі, вони разом проживають. Починаючи з 23.02.2022 позивач та відповідач проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбних відносин, кожен з них має свій особистий бюджет. 22.01.2024 рішенням (заочним) Оболонського районного суду м. Києва шлюб, укладений 21.05.2014 між [PERSON] та [PERSON] , було розірвано. Як зазначено у позовній заяві, за час перебування з відповідачем у шлюбі, позивач, за особисті кошти придбав квартиру та транспортний засіб, які є предметом спору. В обґрунтування доводів, що майно придбано за особисті кошти, позивач вказує, що отримав їх від продажу належної йому квартири [ADDRESS] , за суму 845495,00 грн. До придбання спірної квартири у м.Вишгороді, кошти за продаж квартири у м. Києві зберігалися в орендованому матір`ю позивача індивідуальному сейфі №42 від 04.11.2019. 06.06.2022, тобто за сплином чотирьох місяців після того, як між подружжям було припинено будь-які сімейні відносини, спільне проживання та ведення спільного побуту, позивачем придбано транспортний засіб легковий універсал\~марки Ford\~модель S-MAX\~ідентифікаційний номер\~транспортного засобу\~(номер\~шасі кузова)\~ [NUMBER] \~2007\~року випуску\~чорного кольору,\~д.н.з.\~ [NUMBER] . Позивач, вказує, що придбавши майно за власні кошти, він не в змозі вільно ним розпоряджатися, оскільки воно придбане під час перебування у шлюбі з відповідачем, а сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу, не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, він звернувся до суду з вказаним позовом. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 25.07.2024 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу (представнику) строк для усунення недоліків, про які зазначено у вказаному судовому рішенні. 12.07.2024 до Вишгородського районного суду Київської області, засобами поштового зв`язку та за підписом представника позивача адвоката Мацко М.А. надійшла заява про виконання вимог ухвали суду від 25.07.2025, до якої додано позовну заяву у новій редакції, при цьому обґрунтування та позовні вимоги залишилися незмінними. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 21.08.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання на 30.09.2024 о 14:00. Також, вказаною ухвалою суду, за клопотанням сторони позивача та у порядку статті 84 ЦПК України, витребувано від Державної прикордонної служби України відомості про перетин державного кордону України громадянкою російської федерації [PERSON] , паспорт громадянина російської федерації [NUMBER] , виданий 14.06.2019 умвд росії по вологородській області, починаючи від 22.02.2022 та, за наявності, надати відомості про повернення її на територію України. На стадії підготовчого провадження у судових засіданнях брав участь позивач. Відповідач до суду не з`явилася, при цьому, судові повістки та судова кореспонденція, надіслані на адресу її зареєстрованого місця проживання, повернулися до суду без вручення адресату з причин «за закінченням терміну зберігання», крім цього, відповідач також викликалася до суду, шляхом розміщення оголошення на сайті суду, відповідно до частини одинадцятої статті 128 ЦПК України. 11.10.2024 до суду, на виконання вимог ухвали суду від 21.08.2024, від Державної прикордонної служби України надійшла відповідь від 02.10.2024, про неможливість надання витребуваної інформації, зазначивши про необхідність уточненні даних щодо особи. Так, з урахування зазначеного у листі Державної прикордонної служби України та за клопотання позивача [PERSON] , ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 29.11.2024 витребувано від Державної прикордонної\~служби України відомості про перетин державного кордону України особою: [PERSON] , [PERSON] , 12/06/1988,. Громадянство: Україна, та, із урахуванням наявності у вказаної особи громадянства російської федерації VLAIEVA ALONA, 12/06/1988, Громадянство: російська федерація. 11.12.2024, на електронну адресу суду, а 18.12.2024 засобами поштового зв`язку, надійшла відповідь від Державної прикордонної служби України, з якої убачається, що з 10.03.2022 відповідач перебуває за межами території України. Ухвалою суду, внесеною до протоколу судового засідання 15.01.2025, закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду на 13.03.2025 о 14:00 про, що повідомлено учасників провадження у встановленому законом порядку. У призначене судове засідання з`явилися позивач та його представник. Відповідач не з`явилася, а конверт із судовою повісткою про виклик її до суду на 13.03.2025, надісланий на адресу зареєстрованого місця проживання, повернувся до суду без вручення, з причин «за закінченням терміну зберігання». Вирішуючи питання про можливість розгляду справи у відсутності відповідача, суд враховує відсутність заперечень у присутніх учасників процесу, положення статті 223 ЦПК України, вжиті судом заходи для забезпечення участі відповідача, як на стадії підготовчого провадження, так і на стадії розгляду справи по суті. Відповідно до статті 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Заслухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення позову, з таких підстав. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (стаття 12 ЦПК України). Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено,\~що у\~період з\~21.05.2014\~по 22.01.2024\~позивач \~ [PERSON] \~та відповідач\~ [PERSON] \~перебували у\~шлюбі,\~зареєстрованому Солом`янським\~відділом державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~у місті\~Києві Центрального\~міжрегіонального управління\~Міністерства юстиції\~(м.\~Київ),\~актовий запис\~№832,\~та 09.07.2015\~у них\~народився спільний\~син \~ [PERSON] (а.с.12,\~13,\~16-17). Під час перебування у шлюбі, а саме 07.11.2019, на підставі нотаріально посвідченого Договору купівлі-продажу квартири, позивач продав [PERSON] (покупець) однокімнатну квартиру [ADDRESS] , яка належала йому на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 10.06.2003. (а.с. 26-29). Тобто, позивачем відчужено майно, яке належало йому на праві особистої власності, набуте до укладання шлюбу з відповідачем. Згідно пункту 2.1. Договору, продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за суму 845495,00 гривень, які на день підписання цього договору є еквівалентом 34300,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на день укладання цього договору. У подальшому, а саме 22.11.2019 на підставі нотаріально посвідченого Договору купівлі-продажу квартири, укладеного між [PERSON] , [PERSON] (продавці) та [PERSON] (покупець), позивач придбав квартиру [ADDRESS] (а.с. 18-21). У пункті 1.3. Договору зазначено, що договір укладено за згодою дружини покупця [PERSON] . Відповідно до пункту 2.1. Договору, продаж квартири, за домовленістю сторін, вчиняється за ціною 772304,00 гривень, які передані покупцем продавцю до моменту нотаріального посвідчення цього договору. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право приватної власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] , зареєстровано 22.11.2019 за [PERSON] (а.с. 22). Згідно відомостей, наданих суду Державною прикордонною службою України, встановлено, що 10.03.2022 о 13:23:23, відповідач [PERSON] , через пункт пропуску Лужанка, пішохідним способом, перейшла державний кордон України в напрямку Виїзд (а.с. 113-114, 116). Так, 22.01.2024 заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , було розірвано. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] , 06.06.2022 за позивачем зареєстровано право власності на транспортний засіб автомобіль марки Ford, ідентифікаційний код транспортного засобу [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.40). Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна норма міститься у статті 368 ЦК України. Згідно із частинами першоютретьою статтею 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою. Таким чином, законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Аналогічна позиція Верховного Суду міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.05.2021 у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.06.2018 у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.05.2021 у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) вказано, що: «статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує». Так, відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (частина сьома статті 57 СК України). Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Частиною шостою статті 57 СК України встановлено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Як встановлено судом, спірну квартиру [ADDRESS] , позивач придбав 22.11.2019, перебуваючи у шлюбі з відповідачем та за її згодою. При цьому, напередодні придбання квартири у м. Вишгороді, ним 07.11.2019 здійснено продаж особистого майна квартири у м. Києві за суму, яка перевищує вартість придбаної квартири у м. Вишгороді. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18). Також, судом встановлено, що з 10.03.2022 відповідач перебуває за межами території України, що дає підстави вважати, що саме з цієї дати сторони проживають окремо, фактично припинили шлюбні відносини та ведення спільного господарства і, відповідно, що 06.06.2022 позивач, за особисті кошті, придбав спірний транспортний засіб. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J. K. AND OTHERS v. SWEDEN») зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». З огляду на викладене, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, суд дійшов висновку про доведеність позивачем вимог, що майно - квартира [ADDRESS] , та транспортний засіб легковий універсал Ford модель S-MAX, ідентифікаційний номер транспортного засобу (номер шасі кузова) [NUMBER] , 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , придбано за його особисті кошти, а отже є його особистою приватною власністю. Отже, вимоги позивача про визнання за ним права особистої приватної власності на квартиру та транспортний засіб є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлено.

Outcome: approved