Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

\~ \~ \~ Представник позивачів звернулася до суду з позовом в інтересах позивачів, в якому просила припинити право власності [PERSON] на 1/3 частку у праві спільної власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1820387400:01:005:0063 площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку шляхом сплати [PERSON] грошової компенсації вартості його 1/3 частки земельної ділянки у розмірі 21220 грн. та визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/6 ідеальної частки земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1820387400:01:005:0063 площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку. В обгрунтування вимог вказує, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.04.1998 року після смерті батька позивачів, позивачам [PERSON] та [PERSON] належало по 1/3 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , а інші 1/3 частки їхньому брату [PERSON] . Відповідач починаючи з 1998 року постійно проживає в м. Санк-Петербурзі рф, де одружився і в Україну вже давно не приїзджає, хоча останнє відоме місце його реєстрації було за адресою: [ADDRESS] , та не приймав жодної участі в утриманні будинку, не сплачував витрати за житлово-комунальні послуги, не цікавився своєю часткою у праві власності в будинку та землі. Відповідач забезпечений там житлом і там створив нову сім`ю. З огляду на вказані обставини згідно рішення Андрушівського районного суду від 17.10.2019 року було припинено відповідачу право власності на належну йому 1/3 частку в житловому будинку шляхом сплати йому грошової компенсації його частки будинку та визнано за позивачами право власності на його припинену частку в рівних між ними долях - по 1/6 частці, та станом на даний час за позивачами, зареєстровано право власності в цілому по 1/2 частці вказаного будинку. Відповідач, обіцявши приїхати в Україну за своєю компенсацією, після переоформлення його частки по будинку, так і не приїхав та вже, наразі, точно не приїде в звязку з війною з рф, але за ним залишилася його частка по прилеглій до будинку земельній ділянці з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку. Так як рішенням Андрушівського районного суду від 11.07.2018 року було визнано недійсним рішення виконавчого комітету Нехворощанської сільської ради про передачу у приватну власність громадянам в частині передачі відповідачу безоплатно у приватну власність вищезазначеної земельної ділянки та було визнано за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/3 частині за кожним на вказану земельну ділянку. Згідно витягів з Державного реєстру речових прав за позивачами [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності зареєстрована вказана земельна ділянка за кадастровим номером 1820387400:01:005:0063 площею 0,25 га. Так як була припинена частка відповідача по житловому будинку шляхом сплати йому грошової компенсації, виникла необхідність припинити його право також на 1/3 частку прилеглої земельної ділянки шляхом сплати йому грошової компенсації її вартості, позаяк він її окремо від будинку не може використовувати та приїхати в Україну, щоб переоформити на позивачів він не зможе, а вони не можуть належним чином використовувати свої частки по вказаній земельній ділянці. Представник позивача в підготовчому судовому засіданні вимоги підтримала в повному обсязі з вищевикладених підстав та просила задовольнити. В подальшому направила заяву про розгляд справи у її відсутність та у відсутність позивачів, зазначивши, що вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився. Відповідно до ст.128 ЦПК України про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки суду не повідомив. Відзив на позовну заяву не подав. Враховуючи те, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін,\~ суд, у відповідності до ст.ст.223 ч.4, 280 ч.1 ЦПК України, мав можливість ухвалити рішення у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів . Дослідивши матеріали справи, оцінивши всі докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ст.42 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, а право власності набувається в порядку, встановленому законом. Ч. 1 ст. 321 ЦК України, передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 346 ЦК України визначено, що право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника; визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Відповідно достатті 365 ЦК Україниправо особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Судом встановлено, що 20.04.1998 року Андрушівською державною нотаріальною конторою Житомирської області було видано свідоцтво про право на спадщину за законом в рівних частках [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с.7). Заочним рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 17.10.2019 року з урахуванням ухвали про виправлення описки було припинено право власності [PERSON] на одну третю частину житлового будинку [ADDRESS] , яка належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 квітня 1998 року шляхом сплати [PERSON] грошової компенсації вартості одної третьої частини житлового будинку [ADDRESS] у розмірі 15633 грн. Визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним на одну шосту ідеальну частину житлового будинку [ADDRESS] (а.с.9-11). Із витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що за [PERSON] та [PERSON] заєстровано на праві спільної часткової власності право власності по 1/2 за кожним на житловий будинокку [ADDRESS] (а.с.12-13). Рішенням виконавчого комітету Нехворощанської сільської ради від 11.05.1994 року № 14 [PERSON] було передано у власність земельні ділянки, а саме: площею 0,36 га - для ОПГ, площею 0,25 га - для ОЖБ (а.с.103-105). Проте, рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 11.07.2018 року було визнано недійсним вказане вище рішення виконавчого комітету Нехворощанської сільської ради народних депутатів Андрушівського району Житомирської області від 11.05.1994 року № 14 Про передачу у приватну власність громадянам земельних ділянок, в частині передачі [PERSON] безоплатно у приватну власність земельної ділянки площею 0,2500 га. з цільовим призначенням - для обслуговування жилого будинку (для ОЖБ), в [ADDRESS] , та в частині передачі [PERSON] безоплатно у приватну власність земельної ділянки площею 0,3600 га з цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства (для ОПГ) в [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/3 частині за кожним на земельну ділянку площею 0,2500 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та по 1/3 частині за кожним на земельну ділянку площею 0,3600 га. для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , як на спадщину за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.14-16). Витягами з Державного реєстру речових прав підтверджується, що за [PERSON] та [PERSON] зареєстровано на підставі спільної часткової власності право власності по 1/3 за кожним на земельну ділянку площею - 0,25 га, кадастровий номер 1820387400:01:005:0063 (а.с.17-18). Із довідки Андрушівської міської ради від 27.05.2024 року № 122 вбачається, що вулицю Леніна в с.Нехворощ, було перейменовано на вулицю Центральна (а.с.82). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З\~досліджених у\~ході судового\~розгляду матеріалів справи судом встановлено, що відповідач [PERSON] , не набув право власності у встановленому законом порядку на 1/3 частку земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1820387400:01:005:0063 площею 0,25 га - для обслуговування житлового будинку, оскільки вищевказаним рішенням Андрушівського районного суду від 11.07.2018 року було визнано недійсним рішення виконкому комітету Нехворощанської сільської ради від 11.05.1994 року № 14 в частині передачі [PERSON] безоплатно у приватну власність земельних ділянок: площею 0,36 га - для ОПГ, площею 0,25 га - для ОЖБ за адресою: [ADDRESS] та визнано право власності на спірну земельну ділянку по 1/3 частині за кожним лише за позивачами, за відповідачем вказане право власності не визнавалося, також із витягів з Державного реєстру речових прав видно, що за позивачами [PERSON] та [PERSON] зареєстровано право власності по 1/3 за кожним на земельну ділянку площею - 0,25 га, кадастровий номер 1820387400:01:005:0063, інших власників не вказано. З врахуванням наведеного, проаналізувавши обставини справи та норми законодавства, якими врегульовані дані правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині припинення права власності відповідача на 1/3 частку у праві спільної власності на спірну земельну ділянку, оскільки не може бути припинено право власності, яке не набуте особою відповідно до закону. Щодо позовної вимоги про визнання за позивачами права власності по 1/6 за кожним на земельну ділянку в порядку спадкування, суд вважає, що в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. \~ \~ Як визначено ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном ( ч.1 ст. 317 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За приписами п. «г» ч.1 ст.81 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земельною ділянкою як об`єктом цивільних прав є частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (стаття 79 ЗК України). Згідно ч. 1 ст. 120 ЗК Україн - У разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Згідно ч.1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Матеріалами справи \~підтверджено,\~що позивачі [PERSON] та [PERSON] є власниками\~житлового будинку, \~розташованого за\~ адресою: [ADDRESS] , тому до них відповідно до вимог ст. 120 ЗК України переходять майнові права на земельну ділянку. Земельне та цивільне законодавство передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Таким чином, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що з переходом до\~ позивачів права\~ власності на\~житловий будинок,\~що розташований \~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~до них\~перейшло право\~ власності на\~ земельну ділянку\~\~для обслуговування\~житлового будинку,\~господарських будівель\~і споруд. Враховуючи наведене, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов\~ в цій частині обгрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: partial