Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-06 00:00:00

До Тиврівського районного суду Вінницької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Коллект Центр" до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 14.09.2021 між ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції та підписання накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, було укладено договір № 77512117, відповідно до умов якого позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти, без забезпечення, на погоджений строк, шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплачувати проценти позикодавцю відповідно до умов, зазначених у договорі, додатках до нього та правилах, тобто позичальник зобов`язується повернути позичальнику таку ж суму грошових коштів та сплатити плату від суми позики протягом строку позики згідно графіку платежів або достроково. Сума позики становить 12512,00 грн. Процентна ставка (базова, фіксована) становить 1,6% за кожен день користування позикою. Первісний позикодавець свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, натомість відповідач свої зобов`язання за договором повністю не виконала, грошові кошти не повернула, проценти не сплатила. 22.02.2022 було укладено договір № 22/02/2022, відповідно до якого ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» відступило на користь ТОВ «Вердікт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №77512117. 10.01.2023 було укладено договір № 10-01/2023, відповідно до якого ТОВ «Вердікт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №77512117. Таким чином ТОВ «Коллект Центр» наділено правом вимоги до відповідача за договором №77512117. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за договором № 77512117 від 14.09.2021, що підлягає стягненню з позичальника, станом на день формування позовної заяви відповідно до розрахунку заборгованості становить 21389,95 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) - 10105,63; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення прав вимоги - 11282,66 грн; нараховані 3% річних - 1,66 грн. Крім цього, позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 9000 грн та витрати на сплату судового збору в розмірі 2422,40 грн. Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 04 грудня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи суд вирішив проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за відсутності клопотань будь-якої із сторін про інше. Учасникам справи встановлено строки для подання заяв по суті справи. Копію ухвали було направлено учасникам справи, зокрема, відповідачці на зареєстровану адресу проживання. Клопотань щодо розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням сторін від учасників справи не надходило. 04.02.2025 до суду від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання підтверджує факт укладання договору позики № 77512117, внаслідок якого їй було надано грошові кошти в сумі 12512 грн. Внаслідок зміни матеріального становища вона не мала можливості вносити платежі, що призвело до нарахування заборгованості загальною сумою 21389,95 грн. На даний час сума заборгованості за кредитним договором є для неї дуже великою та вона не має змоги її виплатити. У зв`язку з цими об`єктивними обставинами її фінансове становище погіршилось та наразі вона не має достатнього прибутку для виконання кредитних зобов`язань у повному обсязі відповідно до раніше обумовлених домовленостей. Посилаючись на Постанову Правління Національного банку України від 06.08.2009 № 461 «Про заходи щодо забезпечення погашення кредитів», відповідачка зазначає, що цим документам рекомендовано банкам коректно та з розумінням ставитись до позичальників, які потрапили у скрутне матеріальне становище внаслідок настання непередбачених обставин, що спричинили негативний вплив на їх здатність забезпечувати своєчасне та в повному обсязі виконання своїх зобов`язань за споживчими кредитами. Такими обставинами можуть бути, зокрема, зменшення заробітної плати та/або інших надходжень або інше, якщо ці обставини спричинили втрату доходів або їх зниження до рівня, за яким щомісячні платежі за кредитом перевищують 30% місячного доходу позичальника. Положення ст. 17 Закону України «Про споживче кредитування» передбачає, що кредитодавець має право за погодженням зі споживачем на реструктуризацію заборгованості за договором про надання споживчого кредиту. Відповідачка вказує, що в її житті виникли непередбачені обставини, що спричинили негативний вплив на здатність забезпечувати своєчасне та в повному обсязі виконання своїх зобов`язань за договором, та, посилаючись на положення ст. 651, 652 ЦК України, вказує на можливість зміни або розірвання договору судом внаслідок істотної зміни обставин. Вона не відмовляється від своїх зобов`язань по кредитному договору, але має необхідність у проведенні часткового списання нарахованих процентів та розтермінування регулярних платежів. Крім цього, відповідачка, посилаючись на положення статті 617, п. 1 ч. 1 ст. 263, п. 18 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України, ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати», п. 6.1. розділу IV "Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», Постанову Правління НБУ від 25.02.2022 № 23, вказує на наявність підстав для скасування незаконно нарахованих штрафних санкцій за несвоєчасне повернення кредитних грошових коштів через встановлення на території України воєнного стану. Враховуючи викладене, відповідачка просить повністю відмовити в задоволенні позовних вимог ТОВ «Коллект Центр» про стягнення з неї заборгованості за договором позики в сумі 21389,95 грн. 18.02.2025 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач вказує, що заборгованість відповідача складається із заборгованості за тілом кредиту і заборгованості за відсотками. Позивач не нараховував пеню, неустойку та/або інші штрафні санкції за невиконання умов договору, а лише відсотки у розмірі та строк, погоджений сторонами. У розрахунку заборгованості чітко вказано з чого складається заявлена сума заборгованості, відповідно до яких умов договору та за який період вона була нарахована. Відповідач свого контррозрахунку не надав, як і не надав ніяких доказів виконання зобов`язань. Крім цього, вважає такими, що не заслуговують на увагу, посилання відповідача на форс-мажорні обставини. Враховуючи викладене, з урахуванням положень ст. 1054, 1050, 1048, 1049, 525, 526, 615, 625, 627, правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 07.06.2023 у справі № 234/3840/15, від 12.04.2022 у справі № 756/6038/20, від 07.06.2023 у справі № 12/750/22, від 07.06.2023 у справі № 906/540/22, від 29.06.2023 у справі № 922/999/22, позивач просить задоволити позовну заяву в повному обсязі. Заперечення на відповідь на відзив у встановлений судом 10-денний строк від відповідачки до суду не надішли. Фактичні обставини справи, встановлені судом на підставі досліджених доказів, які містяться в матеріалах справи. 14.09.2021 ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] уклали договір позики № 77512117 (а.с. 25). Відповідно до п. 1 договору позики позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти, без забезпечення, на погоджений строк, шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплачувати проценти позикодавцю відповідно до умов, зазначених у договорі, додатках до нього та правилах, тобто позичальник зобов`язується повернути позичальнику таку ж суму грошових коштів та сплатити плату від суми позики протягом строку позики згідно графіку платежів або достроково. Згідно з п. 2 договору позики умови надання позики є наступними: сума позики - 12512,00 грн, строк позики (строк договору) - 64 дні, процентна ставка (базова) - 1,6% в день, дата надання позики - 14.09.2021, знижена процентна ставка (застосовується відповідно до умов програми лояльності) - 1,44% в день. Відповідно до п. 4 договору позики проценти за цим договором нараховуються на залишок позики згідно графіка платежів за кожний день користування позикою, включаючи дати отримання та повернення. В п. 5.2. п. 5 договору позики зазначено, що позичальник до моменту підписання договору позики вивчив цей договір та правила надання грошових коштів у позику. Пунктом 12 договору позики визначено, що цей договір укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції та підписання накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до п. 17 договору позики якщо сума позики, зазначена в п.п. 2.1. п. 2 договору, перевищує розмір однієї мінімальної заробітної плати, за користування позикою понад встановлений договором строк нараховується процентна ставка за понадстрокове користування позикою (її частиною) в розмірі, визначеному п. 2 . договору за кожен день користування. Договір позики та додаток № 1 до нього підписані позичальником з використанням одноразового електронного ідентифікатора. Згідно довідки ТОВ «Фінансова компанія «Фінекспрес» від 15.10.2024 № КД-000001192/ТНПП ТОВ «ФК «Фінекспрес» підтвердило прийняття до виконання платіжної інструкції та завершення наступної платіжної операції: дата - 14.09.2021, сума - 12512,00 грн, отримувач - Мардибан Каріна - ЕПЗ № [NUMBER] (а.с.14). Умови та порядок надання ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» грошових коштів у позику регламентовано Правилами надання грошових коштів у позику ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» (далі - Правила) (а.с. 26-31). Відповідно до п. 1.1. Правил ці правила розроблені відповідно до вимог Цивільного кодексу України, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про захист персональних даних», Закону України «Про електрону комерцію`та інших нормативно-правових актів. Згідно з п. 6.1. Правил за користування позикою позичальник сплачує Товариству проценти у розмірі, визначеному у договорі позики. Позичальник зобов`язаний повернути отриману суму позики та проценти за користування нею відповідно до умов укладеного договору позики. Пунктами 6.3., 6.4. Правил передбачено, що проценти за користування позикою нараховуються на залишок суми позики, виходячи із строку фактичного користування позикою. Нарахування процентів за користування позикою починається з дати зарахування коштів на платіжну картку позичальника та нараховується за процентними ставками, зазначеними в договорі позики, за кожен день користування позикою, включаючи день видачі позики та включаючи день її повернення. Згідно з п. 6.7. Правил у разі невнесення чергового ануїтетного платежу, до складу якого входить частина позики, позичальнику на таку частину позики нараховується процентна ставка у розмірі, передбаченому договором позики, за кожний день понадстрокового користування позикою (або її частиною), починаючи з першого дня такого понадстрокового користування та закінчуючи днем сплати такого ануїтетного платежу, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів по кожному подібному ануїтетному платежу. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № 77512117 від 14.09.2021 заборгованість [PERSON] станом на 22.02.2022 становить 21388,29, з яких: 10105,63 грн - залишок за тілом кредиту, 11282,66 грн - заборгованість за процентами (а.с. 17). Як вбачається із розрахунку заборгованості проценти за договором позики нараховані за період з 14.09.2021 по 12.12.2021, тобто за 90 днів. 22.02.2022 між ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Вердікт Капітал» було укладено договір факторингу № 22/02/2022, відповідно до якого ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» відступило на користь ТОВ «Вердікт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №77512117 (а.с. 32-34). Відповідно до реєстру боржників № 1 до договору факторингу № 22/02/2022 від 22.02.2022 від ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» до ТОВ «Вердікт Капітал» перейшло право вимоги до [PERSON] за договором №77512117 на загальну суму 21388,29 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням - 10105,63 грн, заборгованість за процентами - 11282,66 грн (а.с. 35-38). 10.01.2023 між ТОВ «Вердікт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено договір відступлення прав вимоги № 10-01/2023, відповідно до якого ТОВ «Вердікт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №77512117 (а.с. 19-22). Відповідно до реєстру боржників № 1 до договору відступлення прав вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023 від ТОВ «Вердікт Капітал» до ТОВ «Коллект Центр» перейшло право вимоги до [PERSON] за договором №77512117 на загальну суму 21389,95 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням - 10105,63 грн, заборгованість за процентами - 11282,66 грн, відповідальність за порушення грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України - 1,66 грн (а.с. 23-24). Дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як зазначено в ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до положень ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Статтею 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису ) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Договір є правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Згідно ст. 1046 за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Статтею 525 ЦК України, передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 513, 514, 516 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, який відповідає вимогам цивільного законодавства, що висуваються до договорів такого типу, на виконання умов укладеного договору позикодавцем здійснено перерахування коштів на рахунок позичальника. Таким чином, договір позики є укладеним. Крім цього, факт укладення договору позики та отримання грошових коштів у позику визнаються відповідачем, а отже, відповідно до положень ст. 82 ЦПК України, не потребують доказування. Таким чином, суд вважає доведеним факт укладання 14.09.2021 між ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] договору позики № 77512117, за яким позичальнику у позику надано грошові кошти в сумі 12512,00 грн. Крім цього, суд, перевіривши договори факторингу та відступлення прав вимоги, вважає, що вони відповідають вимогам цивільного законодавства, отже доходить висновку про правомірність переходу прав вимоги до [PERSON] від ТОВ «1 безпечне агенство необхідних кредитів» до ТОВ «Вердікт Капітал» та, в подальшому, до ТОВ «Коллект Центр». Судом встановлено, що первісним позикодавцем виконано свої зобов`язання за умовами договору позики, натомість відповідач свої зобов`язання за умовами договору в повному обсязі не виконав та надану позику та проценти за користування нею у визначені договором строки в повному обсязі не повернув. Так, із розрахунку заборгованості за договором № 77512117 від 14.09.2021 вбачається, що [PERSON] має заборгованість за основним зобов`язанням в розмірі 10105,63 грн. Оскільки судом встановлено факту укладання договору позики та надання грошових коштів у позику, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги в цій частині та робить висновок, що зазначена заборгованість підлягає стягненню з [PERSON] на користь ТОВ «Коллект Центр». Щодо стягнення заборгованості за процентами суд зазначає таке. В п. 2.2. договору позики № 77512117 від 14.09.2021 зазначено, що строк позики (строк договору) складає 64 дні. Водночас, відповідно до розрахунку заборгованості за договором № 77512117 від 14.09.2021 заборгованість [PERSON] за процентами станом на 22.02.2022 становить 11282,66 грн. Як вбачається із розрахунку заборгованості проценти за договором позики нараховані за період з 14.09.2021 по 12.12.2021, тобто за 90 днів. Зокрема, проценти нараховані за 64 дні користування позикою відповідно до п. 2 договору позики та 26 днів понадстрокового користування позикою відповідно до п. 17 договору позики та п. 6.7. Правил надання грошових коштів у позику. Суд не може погодитись із таким розрахунком заборгованості за процентами виходячи з такого. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) виклала такі правові висновки. Щодо змісту поняття «користування кредитом». За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). Тобто позичальник (1) отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та (2) отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. Натомість у позичальника виникає зобов`язання (1) повернути грошові кошти у встановлений строк та (2) сплатити визначені договором проценти за користування кредитом. Отже, позичальник отримує «чужі» грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому. Термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно). Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Підстав відступити від указаних вище правових висновків немає. Отже, «користування кредитом» - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору. Щодо нарахування процентів на підставі статті 1048 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України. Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від таких висновків немає. Щодо нарахування процентів на підставі статті 625 ЦК України. Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)). На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Щодо можливості нарахування процентів поза межами стоку кредитування. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки. Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити. Указані висновки викладені в пунктах 22, 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17. У частині третій статті 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону. У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх. Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд (пункт 107 цієї постанови). Тобто твердження скаржників про те, що проценти за «користування кредитом» нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння скаржниками правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя). Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість. Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору. Натомість Велика Палата Верховного Суду вважає, що у цивільних та господарських відносинах, які регулює глава 71 ЦК України, важливо дотримати баланс інтересів позичальника та позикодавця в межах кредитних відносин, так само як і банку та вкладника у межах відносин за договором банківського вкладу. Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (див. пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (див. частину першу статті 613 ЦК України). Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 57). Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 уточнила висновок висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в пункті 123 постанови від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17, про те, що з огляду на умови кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом припиняється у день фактичного повернення кредиту незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду у п. 141 зазначеної постанови вказала, що у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором. Отже, з урахуванням системного аналізу норм ЦК України, що регулюють правовідносини із надання грошових коштів у позику, та правових висновків Верховного Суду, суд вважає, що умови п. 17 договору позики, укладеного між ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] , та п. 6.7. Правил надання грошових коштів у позику ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» щодо нарахування процентів поза межами строку дії договору позики (строку, на який надавалась позика) за понадстрокове користування позикою, є саме відповідальністю за прострочення виконання грошового зобов`язання у розумінні ст. 625 ЦК України. Висновки суду щодо суті спору та заявлених позовних вимог. Судом встановлено, що 14.09.2021 між ТОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів», правонаступником якого, відповідно до договору про відступлення прав вимоги № 10-01/2023, являється ТОВ «Коллект Центр», та [PERSON] укладено договір позики № 77512117, відповідно до якого первісний позикодавець надав, а відповідачка отримала у позику грошові кошти в сумі 12512,00 гривень на строк 64 дні із сплатою процентів в розмірі 1,6 % в день. Первісний позикодавець свої зобов`язання за умовами договору виконав в повному обсязі, надавши відповідачці грошові кошти у позику, натомість відповідачка свої зобов`язання за договором позики в повному обсязі не виконала та грошові кошти із нарахованими процентами у встановлені договором строки не повернула. Залишок несплаченої позики становить 10105,63 грн. Первісний позикодавець нарахував проценти за користування позикою в сумі 14341,10 грн за 90 днів, з яких несплачений залишок становить 11282,66 грн. Тобто проценти нараховані за 64 дні користування позикою (п. 2 договору позики) та за 26 днів понадстрокового користування позикою (п. 17 договору позики, п. 6.7. Правил надання грошових коштів у позику). Крім цього, з позовної заяви та реєстру боржників № 1 до договору відступлення прав вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023, вбачається, що ТОВ «Вердікт Капітал» до загальної суми заборгованості, права вимоги по якій згідно реєстру передано ТОВ «Коллект Центр», включено відповідальність за порушення грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України в розмірі 1,66 грн. Застосовуючи наведені вище норми цивільного законодавства України та висновки Верховного суду, суд тлумачить умови п. 2 договору позики як проценти за користування позикою у розумінні ст. 1048 ЦК України та п. 17 договору позики, п. 6.7. Правил надання грошових коштів у позику як проценти за прострочення виконання грошового зобов`язання у розумінні ст. 625 ЦК України. Суд вважає обґрунтованими позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь заборгованості за позикою та процентів, нарахованих в межах строку користування позикою та дії договору позики. Водночас, щодо заявленої позовної вимоги про стягнення з відповідача процентів, нарахованих за період понадстрокового користування позикою суд звертає увагу на те, що 24.12.2023 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг". Зазначеним законом пункт 6 розділу IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про споживче кредитування" викладено в такій редакції: "У разі прострочення споживачем у період з 1 березня 2020 року до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", у тому числі того, строк дії якого продовжено після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У тому числі, але не виключно, споживач у разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Дія положень цього пункту поширюється, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані за період, зазначений у цьому пункті, за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) зобов`язань за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем". З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «Коллект Центр» підлягають до часткового задоволення. Зокрема, з [PERSON] на користь ТОВ «Коллект Центр» підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 14.09.2021 № 77512117 в таких розмірах: за тілом позики - 10105,63 грн, за нарахованими в межах строку дії договору позики (строку, на який надано позику) процентами за 64 дні (з урахуванням часткової сплати відповідачкою процентів) - 7078,72 грн. Заборгованість за нарахованими процентами за понадстрокове користування позикою (прострочення виконання зобов`язань) за 26 днів в розмірі 4203,94 грн та проценти, нараховані як відповідальність за порушення грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України в розмірі 1,66 грн, відповідно до п. 6 розділу IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про споживче кредитування", підлягають списанню позикодавцем, а в даному випадку ТОВ «Коллект Центр» як правонаступником первісного позикодавця. При цьому, суд не приймає посилання відповідачки на зміну обставин в її житті, внаслідок яких вона не в змозі виконувати взяті на себе зобов`язання за договором позики, оскільки, відповідно ст. 526, 527, 530, 610, 611, 612, 617 зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Водночас, відповідачкою не надано до суду належних доказів про вжиття нею дій, спрямованих на реструктуризацію отриманої позики та врегулювання простроченої заборгованості в період з моменту виникнення заборгованості у 2022 році по теперішній час. Про намір вжити такі заходи нею заявлено лише після подачі до суду позовної заяви до неї про стягнення заборгованості, що свідчить про порушення нею такої засади цивільного законодавства, як добросовісність сторони у зобов`язанні. Отже, встановивши всі фактичні обставини справи, дослідивши кожний доказ з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, та сукупність доказів з точки зору їх достатності, надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача та стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за договором позики від 14.09.2021 № 77512117 в розмірі 17184,35 грн, з яких: заборгованість за тілом позики - 10105,63 грн, заборгованість за процентами - 7078,72 грн. Розподіл процесуальних витрат. У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача витрати на сплату судового збору в розмірі 2422,40 грн, що підтверджено платіжною інструкцією від 19.11.2024 № 475760004 (а.с. 48), та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9000,00 гривень, розмір яких підтверджує договором про надання правової допомоги від 01.07.2024 № 01-07/2024 (а.с.11), актом про надання юридичної допомоги № 1 від 08.11.2024 (а.с.9). Частиною 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу віднесені до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи висновок суду про часткове задоволення позовних вимог судові витрати підлягають розподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, суд дійшов висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості в розмірі 17184,35 грн, що складає 80,34% позовних вимог. Отже, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 80,34% від сплаченого позивачем судового збору у розмірі 2422,40 грн, що складає 1946,16 грн, та 80,34% від понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9000 грн, що складає 7230,60 грн, Враховуючи викладене,

Outcome: partial