Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом,\~мотивуючи свої вимоги тим, що 30.10.2017 рішенням Южного міського суду в Одеській області шлюб між сторонами було розірвано. [INFO] [PERSON] народила дитину [PERSON] , батьком якого в свідоцтві про народження зазначений позивач. Водночас сімейні відносини між позивачем та відповідачем припинилися в листопаді 2016 року. Позивач був записаний батьком дитини згідно ч. 3 ст. 122 СК України. 24.09.2018 Южним міським судом Одеської області винесено судовий наказ за № 519/666/18 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця починаючи з 30.07.2018 і до досягнення дитиною повноліття. Южненським відділом державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області 03.12.2018 відкрито виконавче провадження № 57827505, щодо виконання вимог судового наказу№ 519/666/18. 25.02.2020 Южним міським судом Одеської області винесено рішення, яким виключено відомості про батька [PERSON] з актового запису № 90, виданого Южненським МВ ДРАЦ ГЕУЮ в Одеській області від 11.05.2018 про народження [PERSON] , [INFO] . Підчас примусового виконання за період з 03.12.2018 по 31.10.2024 [PERSON] сплачено аліменти в розмірі 130416,65 грн. Позивач вважає, що відповідач знаючи, про наявне судове рішення про оспорювання батьківства подала судовий наказ на примусове виконання, тобто діяла недобросовісно. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 18.11.2024 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 23.12.2024 закрито підготовче провадження у справі. 20.02.2025 представником відповідача адвокатом Андрешковим О.Д. подано заяву про повернення в підготовче засідання. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 24.02.2025 відмовлено у задоволенні заяви про повернення в підготовче засідання. 10.03.2025 представник відповідача надіслав додаткові пояснення у справі. Сторона позивача в судове засідання не з`явилась, про дату та час повідомлені належним чином, із заявами та клопотаннями не звертались. Представник відповідача в судовому засіданні позов в частині припинення стягнення аліментів та відкликання з примусового виконання судового наказу визнав, а у задоволенні позову в частині стягнення безпідставно набутих аліментів просив відмовити, оскільки для цього відсутні будь-які передбачені законом підстави. Третя особа в судове засідання не з`явилася, з заявами та клопотаннями не зверталася. Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18. Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які не з`явились до судового засідання. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд дійшов наступного. Як вбачається з матеріалів справи судовим наказом Южного міського суду Одеської області від 24.09.2018 стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] щомісячно, починаючи з 30.07.2018 в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку та не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання неповнолітнього сина, [PERSON] , до досягнення ним повноліття, тобто до [INFO] (а.с.7). На примусовому виконанні у Южненському відділі державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області перебуває виконавче провадження № 57827505 на підставі судового наказу №519/666/18 про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина. Під час примусового виконання за період з 03.12.2018 (дата відкриття виконавчого провадження) по 31.10.2024 [PERSON] сплачено аліменти у розмірі 130416,65 грн (а.с.10). Рішенням Южного міського суду Одеської області від 25.02.2020 виключено усі відомості про батька [PERSON] з актового запису № 90, виданого Южненським МВ ДРАЦ ГЕУЮ в Одеській області від 11.05.2018 про народження [PERSON] , [INFO] (а.с. 8-9). Відповідно до\~ст. 180 Сімейного кодексу України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Стаття 121 СК України містить загальні підстави виникнення прав та обов`язків матері, батька і дитини, за якими права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями122\~та\~125 цього Кодексу. За змістом статей\~122\~та\~125 СК України, походження дитини від певної особи визначається за фактом народження дитини від цієї особи в шлюбі або поза ним, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, документом закладу охорони здоров`я про народження дитини дружиною та свідоцтвом про народження дитини, виданим органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі актового запису про народження. Факт походження дитини від певної особи є підставою для виникнення у цієї особи обов`язків щодо виховання та утримання дитини, визначених розділом ІІІ Сімейного кодексу України, у тому числі обов`язків щодо утримання дитини. За загальним змістом цих норм обов`язок утримання дитини батьком дитини виникає з підстав походження дитині саме від цього батька або на підставі акта про визнання особи батьком. Такого обов`язку в особи, яка не визнана батьком дитини, не виникає. Відповідно до ч. 2\~статті 197 Сімейного кодексу України\~за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини у зв`язку з тим, що ця особа не є біологічним батьком дитини, є обставиною, яка припиняє обов`язок утримання дитини з боку особи, яка була зазначена у свідоцтві про народження, як батько. Так, за правилами ч. 4 статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Відповідно до правової позиції, викладеній в постанові Верховного суду від 21 липня 2021 року в справі №477/1165/20, наслідком ухвалення судом рішення про виключення з актового запису про народження дитини відомостей про позивача як про батька дитини є, зокрема, відсутність у позивача від самого початку існування спірних правовідносин обов`язку утримання дитини, адже за змістом положень статті 180 СК України обов`язок утримання дитини несуть лише її батьки. Аліментний обов`язок позивача був заснований на факті батьківства, а виключення відомостей про батька з актових записів про народження дітей у зв`язку з тим, що позивач не є біологічним батьком дітей, підтверджує, що позивач не є і відповідно ніколи не був батьком дітей. Отже виключення запису про батьківство позивача є обставиною, що має істотне значення в розумінні ст. 197 СК України, і відповідно є підставою для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами, яка утворилась за період, коли він був записаний батьком дитини. Отже, з огляду на те, що рішенням Южного міського суду Одеської області від 25.02.2020 виключено усі відомості про батька [PERSON] з актового запису № 90 про народження [PERSON] , [INFO] , це є обставиною, що має істотне значення та є підставою щодо припинення стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , що також не заперечується стороною відповідача. Щодо заявленої позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача сплачених ним аліментів у розмірі 130416,65 грн, суд зазначає наступне. Так, судом встановлено, що за період із 03.12.2018 до 31.10.2024 у межах виконавчого провадження № 57827505 з примусового виконання судового наказу №519/666/18 від 24.09.2018, виданого Южним міським судом Одеської області, позивачем сплачено на користь [PERSON] аліменти в розмірі 130416,65 грн. Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Правовий аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] отримувала аліменти на утримання дитини на підставі судового наказу Южного міського суду Одеської області від 24.09.2018 у справі № 519/666/18. Рішенням Южного міського суду Одеської області від 25.02.2020 виключено усі відомості про батька [PERSON] з актового запису про народження [PERSON] (а.с. 8-9). Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд, тобто за загальним правилом, передбаченим частиною першою статтею 1215 ЦК України, безпідставно набуті аліменти не підлягають поверненню. Аналіз частини першої статті 1215 ЦК України свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Схожий за змістом висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та підтриманий сталою судовою практикою (постанова Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 382/1728/18). При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія "добросовісність" закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права. ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (частина п`ята статті 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків. З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів. Відповідно до положень статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Водночас, вимога про повернення коштів, витрачених на забезпечення життєдіяльності дитини, не відповідає інтересам дитини. Всупереч вимогам статей 12, 81 ЦПК України, позивачем [PERSON] не доведено жодними доказами, що сплачені ним аліменти витрачались не на утримання дитини. Повернення отриманих за тривалий час аліментів може зашкодити інтересам дитини та поставити під загрозу її право на належний рівень життя та гармонійний розвиток її особистості. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Враховуючи те, що відповідно до частини першої статті 179 СК України саме дитина є власником одержаних на її утримання аліментів, а концепція забезпечення найкращих інтересів дитини є провідною у вітчизняному та міжнародному сімейному праві, вимога позивача про повернення сплачених на утримання дітей аліментів не ґрунтуються на вимогах закону, зокрема і статті 1215 ЦК України. За відсутності достовірних доказів недобросовісного набуття аліментів, які є власністю дитини та якими розпоряджалась його мати в інтересах [PERSON] , суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення їх з відповідача на користь [PERSON] як безпідставно набутих. Враховуючи наведені вище норми права, часткове визнання позову, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, оцінивши надані докази, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, суд вважає, що позов необхідно задовольнити частково.

Outcome: partial