Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив визнати опубліковану [INFO] ТОВ «Спеціальні кореспондента» за посиланням [INFO] інформацію «[INFO]» такою, що висловлена у принизливій формі, принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що [PERSON] є українською журналісткою, із значною кількістю споживачів інформації, яка виступає продуктом її професійної діяльності. На особистий профіль позивачки у соціальній мережі Facebook « [PERSON] » підписано біля 40 тис. користувачів соціальної мережі Facebook. За версією журналу «Фокус» позивачка посіла 42 місце у рейтингу «100 найвпливовіших жінок України» за 2021 рік. У травні 2022 року, через три місяці після повномасштабного вторгнення рф в Україну, в той час, коли чоловік позивачки став на захист України, а позивачка залишилась одна з трьома дітьми в Києві, щодо неї почалася низка інформаційних атак, в тому числі, з боку українських блогерів і журналістів, яка триває і по цей час. [INFO] на веб-сайті «Спеціальні кореспонденти» за посиланням [INFO] опубліковано статтю під назвою: « [INFO]», наступного змісту: «Телеграм-канали «[INFO]» ( [INFO] ) та [INFO] ( [INFO] наводять скріни, де [PERSON] пише про затримання [PERSON] , а також скріни з телеграм-каналу [PERSON]. В своїх публікаціях в телеграм-каналах вони називають [PERSON] руснею.» Позивач вважає, що поширена відповідачем інформація наступного змісту: «[INFO]» є такою, що висловлена в принизливій формі, тобто є такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] . Відповідач не визнав позов, представник відповідача у відзиві просив відмовити у задоволенні позову, вказуючи, що поширена інформація опублікована [INFO] на веб-сайті «Спеціальні кореспонденти» за посиланням [INFO] є дослівно відтвореною з повідомлення Телеграм-каналу «[INFO]» та «[INFO]». Відповідно до Рішення № 1341 від 09 листопада 2023 року ТОВ «Спеціальні кореспонденти» зареєстровано суб`єктом у сфері онлайн-медіа, відтак на Товариство поширюється дія Закону України «Про медіа». Відповідно до пункту 1 частини першої статті 117 Закону України «Про медіа», суб`єкти у сфері медіа та їх працівники не несуть відповідальності за поширення інформації, забороненої цим Законом, а також інформації, що не відповідає дійсності, порушує права і законні інтереси особи, якщо ця інформація є дослівним або у переказі без спотворення суті відтворенням матеріалів, опублікованих іншим зареєстрованим медіа, або точним за змістом відтворенням оригінальних матеріалів іноземного медіа з посиланням на них. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 05 вересня 2024 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 11 вересня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 12 вересня 2024 року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху, на виконання якої 16 вересня 2024 року до суду надійшла заява представника позивача про усунення недоліків у позовній заяві /т. І а. с. 72-74, 76-79/. 12 вересня 2024 року і 17 вересня 2024 року судом отримано відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідачів фізичних осіб та з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо відповідача юридичної особи /т. І а. с. 80, 81, 82-83/. 18 вересня 2024 року ухвалою судді відкрито провадження у справі для розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання. 25 вересня 2024 року ухвалою суду задоволено клопотання представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] про розгляд справи за правилами загального позовного провадження /т. ІІ а. с. 123-124/. 09 жовтня 2024 року засобами поштового зв`язку до суду від представника позивача надійшла про зменшення розміру позовних вимог до 1, 00 грн /т. ІІІ а. с. 45-55/. 09 жовтня 2024 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] через Електронний суд подала клопотання про роз`єднання позовних вимог та направлення за територіальною підсудністю /т. ІІІ а. с. 57-77/. 06 листопада 2024 року від представника відповідача надійшов відзив на позов /т. ІІІ а. с. 98-114/. 25 грудня 2024 року ухвалою суду роз`єднано позовні вимоги до відповідачів [PERSON] і [PERSON] у самостійні провадження і передано за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області та Подільського районного суду м. Києва. Також 25 грудня 2024 року ухвалою суду підготовче провадження закрито і призначено до розгляду по суті. Представник відповідача ТОВ «Спеціальні кореспонденти» у судове засідання не з`явився, у матеріалах справи міститься заява представника про розгляд справи без участі сторони /т. ІІІ а. с. 83-85/. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав і просив задовольнити з підстав, наведених у заявах по суті. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. [INFO] на веб-сайті «Спеціальні кореспонденти» за посиланням [INFO] опубліковано статтю під назвою: «[INFO]», наступного змісту: «Телеграм-канали «[INFO]» ( [INFO] ) та [INFO] ( [INFO] наводять скріни, де [INFO] пише про затримання [PERSON] , а також скріни з телеграм-каналу [PERSON]. В своїх публікаціях в телеграм-каналах вони називають [PERSON] руснею.» Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Згідно зі статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Ознаками оціночного судження є відсутність у його складі посилань на фактичні обставини та відсутність можливості здійснити перевірку такого судження на предмет його відповідності дійсності. Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Аналізуючи спірну публікацію відповідача у частині висловлювань «[INFO]», суд вважає, що таке формулювання є оціночним судженням і не містить фактичних даних. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Отже, враховуючи висновок Європейського суду з прав людини, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. При цьому, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. У Справі Лінгенса проти Австрії (12/1984/84/131), Страсбург, 08 липня 1986 року, Європейським судом з прав людини було зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 Конвенції, свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Відповідно до роз`яснень, викладених в постанові Верховного Суду від 17 січня 2020 року у справі № 343/1867/17, право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація про нього була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питанням про її правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих тверджень про наміри і позицію такого лідера. Межа допустимої критики щодо публічного діяча визначається з урахуванням конкретних обставин і може бути ширшою, ніж щодо приватної особи. Проте фактичні твердження про вчинення публічною особою дій, що містять ознаки злочину, порушують презумпцію невинуватості та негативно впливають на немайнові права позивача. Однак це стосується тих випадків, коли висловлювання чи публікації про особу містять фактичні відомості у вчиненні злочину, висловлені в категоричній формі. Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 08 травня 2019 року у справі № 761/37180/17. Журналіст або інша особа, яка поширює публікацію (або результати розслідування), є більш вільною у виборі формулювань, якими може описати або оцінити діяльність героя публікації. Більш вільною порівняно зі слідчим або прокурором, який подає обвинувальний акт щодо кваліфікації та доказів вчинення певною особою конкретного злочину. У власних оціночних судженнях автор може посилатись на загальнодоступну інформацію, яку неупереджений читач може легко знайти в Інтернеті. Така інформація є результатом вираження суб`єктивної оцінки, яка була поширена в мережі Інтернет, є у загальному доступі тобто, є не твердженням, висловленим про факт, а є оцінкою отриманої інформації та власними висновками від цієї інформації. Такі висновки не можуть бути ані спростовані, ані підтверджені, а тому не можуть бути предметом спору. При цьому поширення таких висновків відповідачем повинно оцінюватись з точки зору суспільно відповідальної поведінки будь-якої особи перед суспільством, а аналіз таких висновків повинен здійснюватися суспільством на основі усієї інформації отриманої з різних джерел, при цьому, зважаючи на правовий статус відповідача, його публічність. Зважаючи на це, інформація, яку бажає спростувати позивач, не містить фактичних даних, а є оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню та доведенню відносно їх правдивості. Враховуючи те, що позивачем не доведено, що поширена інформація є недостовірною, а оціночні судження не підлягають спростуванню, відтак суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Європейський суд у своїй судовій практиці дотримується підходу щодо захисту свободи вираження, вказуючи, що свобода висловлювати свої погляди є правом людини, визнаним у світі, мабуть, найбільш широко. Свобода слова визнається цінною, оскільки публічні обговорення є можливим інструментом досягнення суспільних цілей та вираження особистих поглядів саме по собі є людським благом пошуку істини, досягнення справедливості, викриття негативних тенденцій у суспільстві і взаємовідносинах між людьми. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed