Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-09 00:00:00

У січні 2024 року АТ «Сенс Банк» звернулося до суду з таким позовом, в якому вказувало, що 11 січня 2008 року АКБСР «Укрсоцбанк» (правонаступником прав та обов`язків якого є позивач) уклав з [PERSON] . Договір кредиту №647/11-К11, відповідно до якого надав останньому на споживчі потреби кредит у розмірі 18 000 доларів США з терміном користування до 10 січня 2023 року, а позичальник зобов`язався щомісячно частинами повертати кредит (щомісячно по 100 доларів США до 10 числа кожного місяця), а також сплачувати проценти за користування ним у розмірі 13,5 % річних від суми залишку заборгованості за кредитом (з правом перегляду цієї ставки). У разі порушення позичальником умов договору останній зобов`язався сплачувати кредитодавцю неустойку та достроково повернути кредит. 07 жовтня 2008 року АКБСР «Укрсоцбанк» уклав з [PERSON] . Додаткову угоду до кредитного договору №1, у якій погоджено збільшення з 20 жовтня 2008 року процентної ставки до 15 % річних від суми залишку заборгованості за кредитом. В іншій частині умови договору залишено без змін. Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 березня 2013 року у справі №1407/2-54/11 між [PERSON] та [PERSON] здійснено розподіл в рівних частках (по частці за кожним) зобов`язання за кредитним договором №647/11-К11 від 11 січня 2008 року, укладеним між [PERSON] та АКБСР «Укрсоцбанк». Цим же рішенням з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто в якості компенсації 12 577,25 грн, сплачених [PERSON] за період з грудня 2009 року по жовтень 2010 року (включно) на користь ПАТ «Укрсоцбанк» в порядку виконання зобов`язання за Кредитним договором № 647/11-К11 від 11 січня 2008 року. Проте відповідачі умови кредитного договору належним чином не виконували, у зв`язку з чим станом на 06 вересня 2023 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 29 757,94 доларів США, в тому числі: - заборгованість за кредитом - 12 877,79 доларів США; - заборгованість за відсотками - 14 965,42 доларів США; - нараховано 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України - 1 914,73 доларів США. Вказану заборгованість позивач просив стягнути з відповідачів у рівних частках. 14 березня 2024 року від представника відповідачки Заставного Р.А. надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник позовні вимоги АТ «Сенс Банк» не визнав та просив відмовити у задоволенні позову до [PERSON] : -в частині стягнення заборгованості за кредитом - у зв`язку з пропущенням позивачем позовної давності (обумовленим достроковим припиненням строку кредитування); -в частині стягнення заборгованості за процентами - у зв`язку з неправильним розрахунком банком процентів за користування кредитом, а також пропущенням позивачем позовної давності (обумовленим достроковим припиненням строку кредитування); -в частині стягнення 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання - у зв`язку з безпідставністю вказаного нарахування (спливом позовної давності щодо простроченого грошового зобов`язання, обумовленим достроковим припиненням строку кредитування, внаслідок чого таке зобов?язання є натуральним та до нього не застосовуються положення ч. 2 ст. 625 ЦК України). 05 квітня 2024 року від представниці позивача Дорош І.І. надійшли додаткові пояснення у справі (фактично - відповідь на відзив представника відповідачки Заставного Р.А. ), у яких остання наполягала на задоволенні позовних вимог. При цьому вважала безпідставними доводи відзиву про дострокове припинення строку кредитування та пропущення позивачем позовної давності, яка неодноразово переривалася внаслідок вчинення позичальником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу (періодичної оплати частини заборгованості) та введенням карантину на території України. Також просила врахувати ту обставину, що в судовому порядку (у спорах між відповідачами з приводу розподілу заборгованості та платежів за кредитним договором) неодноразово підтверджено наявність між сторонами кредитних зобов`язань, наявність та правильність нарахування банком кредитної заборгованості. Також вважала такими, що не заслуговують на увагу твердження відзиву щодо безпідставності вимоги про стягнення 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у зв`язку зі спливом позовної давності щодо основних вимог, оскільки правила про застосування позовної давності щодо основних вимог та вимог про застосування наслідків за прострочення виконання грошового зобов`язання застосовуються окремо та не мають взаємозв`язку між собою, в судовому порядку неодноразово підтверджено наявність між сторонами кредитних зобов`язань, наявність та правильність нарахування банком кредитної заборгованості, а тому зобов?язання не є натуральним та до нього застосовуються правила ч. 2 ст. 625 ЦК України. 16 квітня 2024 року представник відповідачки Заставний Р.А. надіслав на адресу суду заперечення на додаткові пояснення представниці позивача (фактично - заперечення на відповідь на відзив), у яких просив відмовити у задоволенні позову банку до [PERSON] , вказуючи на те, що судові рішення про розподіл боргу та платежів між відповідачами не свідчить про те, що задавнене зобов?язання не набуло ознак натурального. Також вказував на безпідставність тверджень сторони позивача про вчинення відповідачкою будь-яких дій, що свідчать про визнання нею боргу та, відповідно, про переривання позовної давності. Тому вимоги позивача вважав безпідставними. 13 травня 2024 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги АТ «Сенс Банк» визнав частково та просив: -відмовити в частині стягнення заборгованості за кредитом - у зв`язку з неправильним розрахунком позивачем такої заборгованості, в тому числі безпідставним зарахуванням частини сплачених позичальником коштів на погашення заборгованості за кредитом в якості сплати неіснуючої заборгованості за процентами за користування кредитом (нарахованої після дострокового спливу строку кредитування), а також пропущенням позивачем позовної давності, обумовленої зміною строку кредитування; -відмовити в частині стягнення заборгованості за процентами - у зв`язку з відсутністю такої заборгованості та безпідставним нарахуванням процентів після дострокового припинення строку кредитування; -частково задовольнити вимогу про стягнення 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання - у зв`язку зі спливом позовної давності щодо частини такої вимоги. У судове засідання представниця позивача Дорош І.І. не з`явилася, проте в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідачки [PERSON] - Заставний Р.А. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову та стягнути з АТ «Сенс Банк» на користь [PERSON] понесені нею витрати на професійну правничу допомогу. В судовому засіданні підтвердив заперечення проти позову, викладені ним письмово. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, причини неявки суду не повідомили. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі представниці позивача та відповідачів, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів для вирішення спору. Заслухавши пояснення представника відповідачки Заставного Р.А. , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема, суд встановив, що 11 січня 2008 року АКБСР «Укрсоцбанк» (правонаступником прав та обов`язків якого є позивач) уклав з [PERSON] . Договір кредиту №647/11-К11, відповідно до якого надав останньому на споживчі потреби кредит у розмірі 18 000 доларів США з терміном користування до 10 січня 2023 року, а позичальник зобов`язався щомісячно частинами повертати кредит (щомісячно по 100 доларів США до 10 числа кожного місяця), а також сплачувати проценти за користування ним у розмірі 13,5 % річних від суми залишку заборгованості за кредитом (з правом перегляду цієї ставки). У разі порушення позичальником умов договору останній зобов`язався сплачувати кредитодавцю неустойку та достроково повернути кредит. 07 жовтня 2008 року АКБСР «Укрсоцбанк» уклав з [PERSON] . Додаткову угоду до кредитного договору №1, у якій погоджено збільшення з 20 жовтня 2008 року процентної ставки до 15 % річних від суми залишку заборгованості за кредитом. В іншій частині умови договору залишено без змін. Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 березня 2013 року у справі №1407/2-54/11 між [PERSON] та [PERSON] здійснено розподіл в рівних частках (по частці за кожним) зобов`язання за кредитним договором №647/11-К11 від 11 січня 2008 року, укладеним між [PERSON] та АКБСР «Укрсоцбанк». Цим же рішенням з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто в якості компенсації 12 577,25 грн, сплачених [PERSON] за період з грудня 2009 року по жовтень 2010 року (включно) на користь ПАТ «Укрсоцбанк» в порядку виконання зобов`язання за Кредитним договором № 647/11-К11 від 11 січня 2008 року. Воденочас, рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2014 року у справі №473/3746/14 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошової компенсації з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто в якості компенсації 30 469,37 грн, сплачених [PERSON] за період з листопада 2010 року по червень 2014 року (включно) на користь ПАТ «Укрсоцбанк» в порядку виконання зобов`язання за Кредитним договором № 647/11-К11 від 11 січня 2008 року. Крім цього, рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 01 жовтня 2019 року у справі №473/2658/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ПАТ «Укрсоцбанк», про стягнення грошової компенсації з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто в якості компенсації 75 702,10 грн, сплачених [PERSON] за період з липня 2014 року по листопад 2017 року (включно) на користь ПАТ «Укрсоцбанк» в порядку виконання зобов`язання за Кредитним договором № 647/11-К11 від 11 січня 2008 року. Разом з тим, встановлено, що відповідачі умови кредитного договору належним чином не виконували. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст.ст. 611, 612, 623-625, 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, зокрема повинен достроково повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, банк за період з 11 січня 2008 року до 06 вересня 2023 року нарахував заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 29 757,94 доларів США, в тому числі: - заборгованість за кредитом - 12 877,79 доларів США; - заборгованість за відсотками - 14 965,42 доларів США; - нараховано 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України - 1 914,73 доларів США. Однак суд з вказаним не погоджується, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 526, ч. 1 ст. 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 610, ч. 1 ст. 611, ч. 1 ст. 612 ЦК України). Разом з тим, згідно п.п. 3.3.9, 3.3.10 Договору кредиту №647/11-К11 позичальник зобов?язаний своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами. Позичальник зобов?язаний достроково повернути кредит, погасити нараховані проценти та сплатити можливі штрафні санкції у випадках, визначених п.п. 2.6.3, 3.2.3, 4.4, 4.5, 5.4 цього договору. Відповідно до п. 4.5 кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов?язків, визначених п.п. 3.3.8, 3.3.9 цього договору протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов?язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Згідно п. 7.4 кредитного договору у разі настання обставин, визначених п.п. 3.2.3, 4.4, 4.5, 5.4 цього договору, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов?язаний погасити кредит, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції. Таким чином, сторони кредитного договору узгодили, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником обов?язків щодо вчасного повернення кредиту (щомісячно рівними частинами) та/або сплати процентів за користування кредитом протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що автоматично сплив (без будь-яких додаткових дій сторін або дотримання спеціальної процедури) на 61 день після такого порушення. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). З наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що у лютому 2011 року [PERSON] повністю припинив виконувати взяті на себе зобов?язання щодо погашення кредиту. Позичальник поновив платежі за договором лише у вересні 2011 року. За встановленого, враховуючи узгоджений сторонами кредитного договору строк внесення позичальником платежів (10 числа кожного місяця), строк користування кредитом (строк кредитування) вважається таким, що сплив на 61 день такого прострочення, тобто 10 квітня 2011 року. При цьому, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Водночас у постанові від 23 травня 2018 року у справі №910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що проценти за користування кредитом - проценти, які нараховуються в межах строку кредиту, визначені у договорі. Такі проценти розуміються, як проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором або законом, які сплачує позичальник. Порядок їх виплати врегульований ч. 1 ст. 1048 ЦК України. В той же час, проценти за неправомірне користування чужими коштами - проценти, які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати якого врегульований ч. 2 ст. 625 ЦК України. Таким чином, починаючи з 11 квітня 2011 року строк виконання зобов`язань щодо повернення кредиту в цілому вважається таким, що настав достроково. Водночас, з цієї дати нарахування договірних процентів за користування кредитом підлягало припиненню. У зв`язку з цим, саме 11 квітня 2011 року у [PERSON] виник обов`язок щодо повернення кредиту в повному обсязі та сплати нарахованих проуцентів. Тому продовження нарахування банком процентів з 11 квітня 2011 року не відповідало умовам кредитного договору та здійснене поза межами встановленого строку кредитування. Таким чином, з цієї дати АТ «Сенс Банк», за загальних обставин, мав би право на стягнення заборгованості за кредитом (тілом кредиту) та нарахованими станом на 11 квітня 2011 року процентами. Проте відповідачі подали заяви про застосування позовної давності в частині нарахованої заборгованості за кредитом (тілом кредиту). Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Зокрема, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як раніше встановлено судом, строк кредитування за кредитним договором від 11 січня 2008 року №647/11-К11 сплив 10 квітня 2011 року, що співпадає зі терміном повернення кредиту (тіла кредиту) в цілому та закінчення нарахування договірних процентів. Тому саме з цієї дати розпочався строк позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі. Як вбачається з наданого розрахунку заборгованості, починаючи з 11 квітня 2011 року відповідач [PERSON] вніс декілька платежів на виконання умов договору щодо повернення кредиту: 06 жовтня 2011 року - 162,55 доларів США; 02 квітня 2015 року - 850 доларів США; 08 червня 2015 року - 100 доларів США; 12 червня 2015 року - 200 доларів США; 07 липня 2015 року - 100 доларів США; 07 серпня 2015 року - 100 доларів США; 01 вересня 2015 року - 100 доларів США (останній платіж за кредитом). Таким чином, трирічний строк позовної давності щодо кредиту (тіла кредиту) остаточно розпочався 11 квітня 2011 року, перервався 06 жовтня 2011 року (внесенням позичальником платежу) та сплив 06 жовтня 2014 року (оскільки протягом вказаного періоду відповідачі не внесли, а банк не зарахував жодного платежу на погашення заборгованості за кредитом). При цьому, внесення та зарахування коштів на погашення кредиту після спливу позовної давності не поновлює вказаний строк, а є лише перешкодою для повернення вказаних коштів платнику (оскільки добровільна сплата боржником боргу або його частини на користь кредитора після закінчення позовної давності не вважається безпідставним набуттям коштів кредитором, а є добровільним виконанням боржником взятих на себе задавнених зобов`язань). За встановленого, вимоги АТ «Сенс Банк» щодо стягнення заборгованості за кредитом (тілом кредиту) не підлягають задоволенню у зв`язку з пропущенням позивачем позовної давності. Що стосується процентів за користування кредитом, то вони, з урахуванням вищевстановлених обставин, підлягали до нарахування в межах зміненого строку кредитування, тобто з 11 січня 2008 року до 10 квітня 2011 року. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості (а.с. 16-20), за переіод з 11 січня 2008 року до 10 квітня 2011 року банк нарахував позичальнику в якості процентів 7 705,97 доларів США. Разом з тим, згідно наданого позивачем розрахунку (а.с. 24-26), з внесених [PERSON] коштів на погашення заборгованості за кредитним договором банк зарахував на погашення нарахованих процентів 17 977,30 доларів США. Це свідчить про відсутність жодної заборгованості за процентами, а тому вимоги в цій частині не підлягають задоволенню у зв?язку з їх безпідставністю. Що стосується вимоги АТ «Сенс Банк» про стягнення 3 % річних від суми простроченої заборгованості за кредитом на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, то в цій частині суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ч.ч. 1, 3, 4 ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором. Тлумачення ч. 1 ст. 509, ч. 1 ст. 267, ст. 625 ЦК України свідчить, що: (1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; (2) конструкція ст. 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; (3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову АТ «Сенс Банк» про стягнення заборгованості за кредитом (тілом кредиту) у зв?язку з пропущенням позивачем позовної давності, що вказує на те, що зобов?язання між сторонами в цій частині є натуральним, однак 3 % річних не можуть бути нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні. За встановленого, в задоволенні позовної вимоги про стягнення 3 % річних слід відмовити за безпідставністю. Аналогічні висновки були викладені Верховним Судом у складі Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі №757/44680/15-ц. Доводи про те, що в судовому порядку (у спорах між відповідачами з приводу розподілу заборгованості та платежів за кредитним договором) неодноразово підтверджено наявність між сторонами кредитних зобов`язань, наявність та правильність нарахування банком кредитної заборгованості, не можуть бути приняті судом до уваги, оскільки у вказаних справах лише проводився розподіл між відповідачами кредитних зобов?язань та здійснених за кредитним договором платежів. При цьому, предметом вказаних спорів не було підтвердження та стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому задавнене зобов?язання набуло ознак натурального. Також не є такими, що заслуговують на увагу посилання відповіді на відзив на висновки, викладені у постановах Верховного Суду в цій частині, оскільки обставини у вказаних справах (у яких зобов?язання не набуло статусу натурального, оскільки право кредитора було попередньо підтверджене та захищене судовим рішенням про стягнення заборгованості за кредитним договором) та у справі, що розглядається є різними. За встановленого, у задоволенні позовних вимог АТ «Сенс Банк» до [PERSON] , [PERSON] слід відмовити. В силу вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України також не підлягають відшкодуванню понесені позивачем витрати на сплату судового збору. Що стосується вимоги представника відповідачки Заставного Р.А. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то в цій частині суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч.ч. 1, 2, 3, 8 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до ч.ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З матеріалів справи вбачається, що 11 березня 2024 року між адвокатом Заставним Р.А. та [PERSON] було укладено Договір про надання правової допомоги №11/03/24, згідно якого адвокат зобов`язався надати відповідачці послуги з надання консультацій, роз?яснень, складання процесуальних документів, а також представництва її інтересів у судах під час розгляду цивільної справи №473/142/24, а [PERSON] зобов?язалася сплатити адвокату гонорар у розмірі, що визначається у додаткових угодах до договору. 11 березня 2024 року між адвокатом Заставним Р.А. та [PERSON] було укладено Додаткову угоду №1 до Договору про надання правової допомоги №11/03/24, у якій останні узгодили розмір гонорару за участь адвоката у розгляді справи в суді першої інстанції у фіксованому розмірі - 20 000 грн. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому в ст. 627 ЦК України. Гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Ці форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту; і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин, помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката залежно від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого в самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи, чи були вони фактично понесені, та оцінювати їх необхідність. Разом з тим, правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися із суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару. Велика Палата Верховного Суду також зауважила, що ч. 3 ст. 126 ГПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 та від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21). При цьому, у своїй постанові від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19 Верховний Суд вирішив, що у разі встановлення у договорі про надання правничої допомоги фіксованої суми гонорару надавати детальний опис робіт не потрібно. Водночас, Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц зробила висновок про те, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Також, відповідно до п. 1 ч 2 ст. 137 ЦПК України витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (див. постанови Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18). Представник відповідачки Заставний Р.А. під час судових дебатів заявив клопотання про відшкодування понесених відповідачкою [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу. Зі свого боку, представниця позивача Дорош І.І. не заявляла клопотань про зменшення понесених відповідачкою витрат на професійну правничу допомогу. За встановленого, враховуючи складність справи, час, витрачений на її розгляд, обсяг здійснених представником відповідачки процесуальних дій, умови Договору про надання правової допомоги від 11 березня 2024 року №11/03/24 (з додатковою угодою), суд вбачає підстави для стягнення з АТ «Сенс Банк» на користь [PERSON] 20 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: approved