Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до\~суду з\~позовом до [PERSON] про стягнення боргу, в якому просив: стягнути з [PERSON] на його користь кошти в сумі 81860 грн 85 коп. та судові витрати в сумі 1211 грн 20 коп. В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18.03.2013 були задоволені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в сумі 294000 грн та судові витрати в сумі 2940 грн. Вказане рішення суду набрало законної сили 13.05.2013. Так як рішення суду відповідачі добровільно не виконали, він звернувся до ДВС м. Умані про виконання рішення суду. На підставі виконавчого листа ДВС відкрила виконавче провадження 10.06.2013. Крім того, по рішенню суду від 05.06.2014 були задоволені його позовні вимоги про стягнення боргу за договором позики в сумі 71682 грн з [PERSON] . Дане рішення суду також [PERSON] добровільно не виконала і він був змушений звертатися до Уманського міськвідділу ДВС, виконавче провадження було відкрито 13.08.2014. За рахунок майна відповідачів було погашено частину боргу, а з 2017 року стягнення не проводилося, так як майна, яке б належало [PERSON] для опису та арешту не виявлено, виконавчий лист йому було повернуто. На майно [PERSON] накладено арешт, а саме будинок, але до цього часу не реалізований і борг не виплачено. Відповідно до довідки № 28049/9 від 13.03.2024, виданої відділом державної виконавчої служби в м. Умані Уманського району Черкаської області, на примусовому виконанні в відділі ДВС перебувають виконавчі провадження ВП № 44386254 від 12.08.2014 з примусового виконання виконавчого листа № 705/1084/14ц, виданого Уманським міськрайонним судом Черкаської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості в сумі 71682 грн, і виконавче провадження ВП № 38391310 про стягнення боргу в сумі 294000 грн згідно виконавчого листа № 705/998/13-ц, виданого Уманським міськрайонним судом Черкаської області 28.05.2013. Залишок боргу на 13.03.2024 складає 247042 грн 36 коп., який до сьогодні [PERSON] не погасила, тобто рішення суду не виконала, продовжує користуватися чужими коштами. Ухвалою суду від 19.04.2024 відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено у справі судове засідання. Про проведення розгляду справи у спрощеному позовному провадженні позивач та відповідач повідомлені належним чином. Заперечення проти такого розгляду справи від сторін судом у встановлений строк не отримано. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача 23.04.2024 направлялись ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками, які у зв`язку з відсутністю доказів про вручення були направлені повторно 31.05.2024 та відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення отримані особисто 10.06.2024. Відповідач не\~скористалася своїм\~процесуальним правом\~подачі відзиву\~на позовну\~заяву,\~а також\~доказів на\~підтвердження своїх\~заперечень,\~та за\~відсутності доказів\~поважності причин\~неподання учасниками\~розгляду заяв\~по суті\~справи,\~суд вирішує\~справу за\~наявними письмовими\~матеріалами,\~що відповідає\~положенню частини\~восьмої статті\~178\~ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти, відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків. Відповідно\~до ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.ст.\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Доказами відповідно до ч. 1\~ст. 76 ЦПК України\~є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами 1-3\~статті 89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18.03.2013 стягнуто солідарно з [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , заборгованість за договором позики в сумі 294000 гривень. На підставі зазначеного заочного рішення від 18.03.2013 судом 28.05.2013 видано виконавчий лист, на виконання якого постановою державного виконавця Уманського міського відділу державної виконавчої служби Уманського міськрайонного управління юстиції від 10.06.2013 відкрито виконавче провадження № 38391310. Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05.06.2014 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг у сумі 71682 гривні. На підставі вказаного рішення від 05.06.2014 судом 12.08.2014 видано виконавчий лист, на виконання якого постановою державного виконавця Уманського міського відділу державної виконавчої служби Уманського міськрайонного управління юстиції від 13.08.2014 відкрито виконавче провадження № 44386254. Листом начальника Відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління юстиції від 13.03.2024 повідомлено [PERSON] , що на примусовому виконанні у відділі ДВС у місті Умані Уманського району перебувають виконавчі провадження про стягнення боргів з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , а саме: ВП № 44386254 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 71682 грн, згідно виконавчого листа № 705/1085/14-ц 2/705/589/14, виданого Уманським міськрайонним судом 12.08.2014; ВП № 38391310 про стягнення солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 294000 грн, згідно виконавчого листа № 705/998/13-ц 2/705/548/13, виданого Уманським міськрайонним судом 28.05.2013. Залишок боргу складає 247072,36 грн. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема, щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Ч. 1 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Зокрема, ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону, нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 (провадження №12-302гс18). Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за весь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду у справі №127/15672/16-ц погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17, від 16.11.2018 у справі № 918/117/18, від 30.01.2019 у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Як вбачається з постанов про відкриття виконавчих проваджень від 10.06.2013, 13.08.2014 та листа Відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління юстиції від 13.03.2024 у [PERSON] існує грошове зобов`язання перед [PERSON] , доказів виконання якого відповідачкою надано не було, тому суд вважає, що позивач має право на стягнення із відповідача 3% річних, нарахованих відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Зазначене узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, що викладені у постанові від 28 вересня 2021 року у справі № 759/4755/19, провадження № 61-14506св20. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1\~ст. 12 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У приписах ч. 6\~ст. 81 ЦПК України\~передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень\~ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1\~ст. 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1\~ст. 80 ЦПК України). За змістом ч.ч. 1, 2, 3\~ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Сторонами не заперечується той факт, що станом на момент подачі позову зобов`язання відповідачкою не виконані, борг не погашено. Відповідно до наданого позивачем розрахунку, долученого до позовної заяви, останній просить стягнути з відповідача 3% річних за користування коштами за період прострочення з 25.03.2021 по 25.03.2024 у розмірі 22252 грн 11 коп. Даний розрахунок відповідачем не спростовано. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення 3% річних від простроченої суми заборгованості підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, позивач у позовній заяві просив суд стягнути з відповідача [PERSON] пеню за прострочення виконання договору позики за один рік з 25.03.2023 про 25.03.2024 в розмірі 59608 грн 74 коп. Водночас ним не зазначено підстав для стягнення пені за прострочення виконання договору позики, оскільки таке стягнення не передбачене ст. 625 ЦК України. За таких підстав позовні вимоги в частині стягнення пені за прострочення виконання договору позики задоволенню не підлягають. Враховуючи викладене, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості та достовірності, суд, розглядаючи даний спір у межах заявлених позовних вимог, вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу підлягає задоволенню частково. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому стягує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що дорівнює 329 грн 24 коп. (22252,11 / 81860,85 х 1211,20 = 329,24).

Outcome: partial