Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-09 00:00:00

В провадженні Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення упущеної вигоди. [PERSON] 24.05.2024 звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення упущеної вигоди. Позивач в своєму позові посилається на те, що вона успадкувала нерухомість після смерті батька [PERSON] , а саме їй належить на праві власності 20/100 домоволодіння [ADDRESS] . В цьому домоволодінні певний час проживав її рідний брат [PERSON] зі своїми дружинами. Останньою дружиною брата була [PERSON] . Її брат був призваний до лав ЗСУ та загинув [INFO] у віці 39 років у м. Соледар. Відповідач залишилася проживати в цьому домоволодінні, залишила це домоволодіння тільки після ухвалення Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 20.06.2023 рішення суду у цивільній справі № 201/4435/23 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення. За цей час через винні дії [PERSON] позивач не отримала дохід в сумі 174720,00 грн. від передачі у оренду домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Для визначення розміру заподіяних збитків та їх стягнення з [PERSON] , суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою - підприємцем [PERSON] проведено експертне дослідження визначення ринкової вартості об`єкта оцінки - неотримання вигоди від здачі в оренду частини житлового будинку з госпбудівлями (кв. [ADDRESS] ), загальною площею 31.5 кв.м в період з березня 2022 року до жовтня 2023 року включно (20 місяців) яка за висновком про вартість об`єкта оцінки становить - 174720,00 грн., що відображено у звіті від 16 квітня 2024 року про оцінку вартості неотриманої вигоди від здачі в оренду квартири [ADDRESS] . Відтак просить суд стягнути з відповідача упущену вигоду у сумі 174720,00 грн. В судовому засіданні представник позивача та позивач підтримали заявлені позовні вимоги, просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, як недоведені, відповідач наголосила на тому, що дійсно мешкали в будинку, добровільно залишила його 21 липня 2023 року, заперечували проти задоволення позову та просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши думки сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, яка бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з ясувати обставини, які мають значення для справи. Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палити Верховного Суду від 08.06.2021 у справі № 550/936/18 та в додаткових постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.02.2022 у справі № 904/5726/19, від 15.06.2022 у справі № 910/12876/19. Судом встановлено, що позивач успадкувала нерухомість після смерті батька [PERSON] , а саме їй належить на праві власності 20/100 домоволодіння [ADDRESS] . В цьому домоволодінні певний час проживав її рідний брат [PERSON] зі своїми дружинами. Останньою дружиною брата була [PERSON] . Брат позивача був призваний до лав ЗСУ та загинув [INFO] у віці 39 років у м. Соледар. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.06.2023 рішення суду у цивільній справі № 201/4435/23 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення [PERSON] була виселена із вказаного домоволодіння. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує статтею 22 ЦК України, а також правовими позиціями Верховного Суду. Позивач вважає, що відповідач своїми діями порушили її права та інтереси в результаті чого позивач не отримала дохід в сумі 174720,00 грн., від передачі у оренду домоволодіння за адресою: [ADDRESS] ., а тому позивач просила стягнути вказані грошові кошти. Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню з наступних підстав. Частиною другою\~статті 22 ЦК України\~визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права\~(реальні збитки); 2)\~доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки як правова категорія включають в себе й\~упущену (втрачену) вигоду\~(lucrum cessans), яка відрізняється від\~реальних збитків\~(damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном. Відшкодування збитків\~є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною в силу правил\~статті 22 ЦК України, адже частиною першою цієї статті визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Таким чином для застосування такої міри відповідальності як\~стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, в тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди не настає. Відповідно до\~статті 22 ЦК України\~у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б\~могли бути реально отримані\~при належному виконанні зобов`язання. Тому звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на позивача обов`язок також довести, окрім наведеного,\~реальну можливість отримання\~визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання. Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладений у\~постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18)). Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є достатньою підставою для його стягнення, оскільки у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані за звичайних обставин (мають реальний, передбачуваний та очікуваний характер). Окрім того,\~позивач\~повинен\~довести: факти вжиття ним певних заходів щодо одержання таких доходів. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню. Суд критично сприймає доводи позивача та представника позивача про те, що позивач реально могла отримати вказані кошти від передачі майна в оренду, оскільки позивачем не надано суду належних та достатніх доказів з цього приводу та на підтвердження доводів зазначених у позові. Відтак, твердження позивача не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, спростовуються вищевказаними обставинами та нічим об`єктивно не підтверджуються, а тому суд вважає, що в задоволені позовних вимог слід відмовити, оскільки суду не надано та судом не встановлено належних та достатніх доказів на підтвердження доводів зазначених позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). Згідно ч. 1\~ст.\~141\~ЦПК України судові витрати понесені позивачем стягненню з відповідача не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed