Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-16 00:00:00

У грудні 2024р. до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Київської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Восьма Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на 1/3 частку квартири. Вимоги позову мотивовано тим, що [INFO] помер племінник позивача [PERSON] , [INFO] . 01.09.2023 року відкрито спадкову справу №241/2023. Після смерті племінника залишилась спадщина. 01.09.2023 року двоюрідна сестра померлого [PERSON] звернулася до Восьмої Київської державної нотаріальної контори із заявою № 543 про прийняття спадщини. Вказану заяву було відкликано 01.02.2024 року на підставі заяви № 74. 14.10.2023 року позивач подав до Восьмої Київської державної нотаріальної контори заяву № 661 про прийняття спадщини. 11.09.2024 року згідно заяви позивача № 750 про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №3-744, спадкова справа № 241/2023 на 2/3 часток квартири [ADDRESS] . 20.11.2024 року позивачем було подано заяву № 971 до Восьмої Київської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] . 20.11.2024 року позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за 3-973, спадкова справа № 241/2023 на квартиру [ADDRESS] . Постановою від 11.09.2024 року №977/02-31 позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії (видачі свідоцтва про право на спадщину за законом) на 1/3 квартири [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності на спадкове майно, відсутністю документів, які б підтверджували факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] та пропуском встановленого законом строку для прийняття спадщини. Вказує, що його право оспорюється у зв`язку з чим вимушений звернутись до суду із позовом про визнання права власності на квартиру . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.01.2025 року у справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.02.2025 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, проте надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності, вимогу позову підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Київської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направили відзив на позовну заяву, в якому просять ухвалити законне рішення. Представник третьої особи Восьмої Київської державної нотаріальної в судове засідання не з`явився, про дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Вивчивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , яка є рідною сестрою позивача, що підтверджується Свідоцтвами про народження серії [NUMBER] від 17.11.1951 року та серії [NUMBER] від 29.03.1944 року. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно : 1/3 квартири [ADDRESS] . 11.09.2024 року позивач звернувся до Восьмої Київської державної нотаріальної контори із заявою №751 про прийняття спадщини на 1/3 квартири [ADDRESS] . 11.09.2024 року було відкрито спадкову справу №248/2024. Постановою від 11.09.2024 року №977/02-31 позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії (видачі свідоцтва про право на спадщину за законом) на 1/3 квартири [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю документів, які б підтверджували факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] та пропуском встановленого законом строку для прийняття спадщини. [INFO] помер племінник позивача [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 20.08.2023 року. 01.09.2023 року двоюрідна сестра померлого [PERSON] звернулася до Восьмої Київської державної нотаріальної контори із заявою № 543 про прийняття спадщини. 01.09.2023 року Восьмою Київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №241/2023. Вказану заяву було відкликано 01.02.2024 року на підставі заяви № 74. 14.10.2023 року позивачем було подано заяву № 661 про прийняття спадщини після смерті [PERSON] 11.09.2024 року згідно заяви позивача № 750 про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №3-744, спадкова справа № 241/2023 на 2/3 часток квартири [ADDRESS] . 20.11.2024 року позивачем було подано заяву № 971 до Восьмої Київської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] . 20.11.2024 року позивачу державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №3-973, спадкова справа № 241/2023 на квартиру [ADDRESS] . Згідно із статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку. Законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права. Однак спірне нерухоме майно: 1/3 квартири [ADDRESS] , яке належало на праві приватної власності матері [PERSON] - [PERSON] , яка померла [INFO] , до складу спадщини після смерті [PERSON] не увійшло, оскільки [PERSON] як син [PERSON] та, відповідно, спадкоємець першої черги за законом, заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк не подав, на момент смерті спадкодавця разом з нею постійно не проживав. Як вбачається із Свідоцтва про одруження [NUMBER] від 22.11.1964 року, [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб та після реєстрації одруження дружині присвоєно прізвище « [PERSON] ». Однак у паспорті громадянина України серії [NUMBER] та Свідоцтві про смерть серії [NUMBER] від 26.08.2023 року, прізвище померлої [PERSON] зазначено « [PERSON] ». Згідно довідки Інституту української мови Національної академії наук № 307/108 від 30.03.1998 року, наданої на запит [PERSON] , форми « [PERSON] » та « [PERSON] » є такими паралельними написаннями одного прізвища, що відрізняються лише графічним оформленням кореневої частин. Варіанти прізвищ « [PERSON] » і « [PERSON] » можна вважати одним прізвищем. Отже, судом встановлено, що [PERSON] , та [PERSON] - одна і та ж особа та, відповідно, остання є матір`ю [PERSON] . Проте син [PERSON] , [PERSON] , який помер [INFO] , як спадкоємець першої черги за законом, заяву про прийняття спадщини нотаріусу не подавав. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Оскільки, відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва № 110489958 від 11.04.2024 року, який міститься в до матеріалах спадкової справи, [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] згідно даних паспорту - за адресою: [ADDRESS] , останній не може вважатися таким, що прийняв спадщину. Інші спадкоємці після смерті померлої відсутні. Даючи оцінку постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18.09.2024 року, суд зазначає наступне. Ст.1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст.1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Відповідно до ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно з ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців. Оскільки спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] виступав її син [PERSON] , у позивача, як рідного брата спадкодавця, та, відповідно? спадкоємця наступної (другої) черги за законом були відсутні встановлені законом підстави для подання заяви про прийняття спадщини. Таким чином, виникнення у позивача права на спадкування залежало від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншим спадкоємцем- [PERSON] як спадкоємцем за законом попередньої (першої) черги. Про неподання нотаріусу такої заяви [PERSON] позивачу не могло бути відомо. Про той факт, що [PERSON] не прийняв спадщини після смерті своєї матерів [PERSON] позивачу стало відомо лише після подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , що мало місце 11.09.2024 року та отриманні постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Заяву ж про прийняття спадщини після смерті [PERSON] позивачем було подано з дотриманням встановленого ст.1270 ЦК України шестимісячного строку. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших). Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148). Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. З врахуванням наведеного, суд вважає що позивачем обрано ефективний спосіб захисту свого права шляхом визнання права власності на нерухоме майно. Стаття 41 Конституції України закріплює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (ч. 1). Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (ч. 2). Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч. 4). Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. Позивач у позові зазначає, що його права порушуються з огляду на те, що державним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, і як наслідок вважає, що його право оспорюється. Суд зазначає, що рішення про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом не свідчить про наявність підстав не визнання такого права. В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності. Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) та спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як визначено ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені після відкриття спадщини. Частиною 3 статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ч.3 ст.1296 ЦК України передбачено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Отже, у спадкоємця права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Згідно ст.392 ЦК України «власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності». Відповідно до п.37 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. У той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 328, ст. 392 ЦК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)). Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 346/2744/21 (провадження № 61-10543сво23)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). Потреба такого способу захисту права власності як пред`явлення позову про його визнання виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється (п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.12.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав). Судом встановлено, що позивач відповідно до ст.1263 ЦК України є спадкоємцем за законом в порядку другої черги спадкування після смерті [PERSON] . Згідно із статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення. Належність спадкодавцю [PERSON] спадкового майна доведено належними та допустимими доказами, зокрема Свідоцтвом про право власності на житло від 29.01.1997 року, виданим відділом приватизації державного житлового фонду Шевченківської райдержадміністрації. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14.08.2019 року у справі № 523/3522/16-ц зазначив наступне. Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно частини третьої статті 1296 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Тлумачення вказаних норм свідчить, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права. При відмові у задоволенні позову суди не врахували, що відсутність реєстрації права власності на спірну квартиру за спадкодавцем, а також відсутність у нього свідоцтва про право власності на спадкове майно, не є перешкодою для реалізації права на прийняття спадщини. Оскільки виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права. Таким чином, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно, оформлених на спадкодавця, позивач не в змозі оформити своє право на спадщину. Відповідно до ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, а тому у даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визнання за [PERSON] у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , право власності на 1/3 квартири [ADDRESS] . Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ст.2 Закону України «Про міжнародні договори» міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб`єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов`язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо). 11.09.1997 для України набрала чинності Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (з протоколами) (Європейська конвенція з прав людини), яку ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.97. Згідно з ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ч.4 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З урахуванням всього вищевикладеного, суд прийшов до переконання, що існують обставини, які є підставою для задоволення заявленого позову. Як вбачається із довідки МСЕК №038664, позивач є особою з інвалідністю I групи. Відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 161/4985/17 заначила, що у разі задоволення позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини заявлених до нього позовних вимог, якщо цього відповідача також не звільнено від сплати судового збору. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом і в постанові від 20.11.2019 року у справі № 210/3177/17. За змістом п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви майнового характеру, поданою фізичною особою, встановлено ставку судового збору у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивачем ціна позову визначена не була, документи, які б підтверджували визначення вартості нерухомого майна, право власності на яке є предметом даного спору, матеріалах справи не містять. Ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 1 січня 2025 року встановлено розмір прожиткового мінімуму для основних соціальних і демографічних груп населення, в тому числі для працездатних осіб, на рівні 3028 грн. 0,4 від цієї суми становить 1211,20 грн. З огляду на висновки суду щодо задоволення позовної вимоги майнового характеру, заявленої до відповідача, з останнього на користь держави слід було стягнути судовий збір у сумі 1211,20 грн. Однак ані позивач, ані інші учасники процесу жодних судових витрат не понесли, а відтак суд приходить до висновку про компенсацію судових витрат за рахунок держави.

Outcome: approved