Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-11 00:00:00

\~ \~ \~ \~ 15.11.2024 року [PERSON] через свого представника звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обгрунтування якої зазначив, що на примусовому виконанні ВПВР УДВС ЗМУ Міністерства юстиції перебувало виконавче провадження № 51033438, в межах якого на його майно накладено арешт постановою від 13.08.2010 року. Дане виконавче провадження в подальшому було завершене внаслідок часткового погашення заборгованості за рахунок нерухомого майна. Однак, вказаний арешт знятим не був, попри те, що вже минуло більше трьох років, а саме виконавче провадження є знищеним. Враховуючи наведене, просить суд зняти арешт, накладений на все належне йому нерухоме та рухоме майно, який було накладено в межах виконавчого провадження № 51033438 на підставі: постанови від 13.08.2010 року, індексний номер обтяження 10162140 від 19.08.2010 року, номер запису про обтяження 18133487; постанови про арешт майна боржника від 09.09.2010 року, індексний номер обтяження 33019551 від 19.12.2016 року, номер запису про обтяження 18133822; постанови про арешт майна боржника та заборони на його відчуження від 19.12.2016 року, індексний номер обтяження 33006046 від 19.12.2016 року, номер запису про обтяження 18118545. 15.01.2025 року від представника ВПВР УДВС ЗМУ Міністерства юстиції надійшов до суду відзив на вищевказаний позов. В обгрунтування своїх заперечень щодо позову останній зазначає, що предметом виконавчого провадження № 51033438 було стягнення з позивача та ще однієї особи солідарно суми заборгованості в розмірі 3066293,49 грн., а також 3445 грн. судового збору. Часткове погашення вказаної заборгованості відбулося за рахунок нерухомого майна на загальну суму 244561 грн. Відтак, у [PERSON] залишаються невиконанні зобов`язання, покладені на нього судовим рішенням в цивільній справі № 161/1359/16-ц, а тому жодних правових підстав для скасування спірних арештів немає. 18.02.2025 року представником третьої особи було подано письмові пояснення по справі. В обгрунтування своїх доводів зазначає, що спірні арешти були накладені в інтересах [PERSON] при примусовому виконанні судового рішення в цивільній справі № 161/1359/16-ц. На даний час заборгованість [PERSON] перед його довірителем не погашена, у зв`язку з чим у задоволенні позову просить відмовити. У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представники відповідачів щодо задоволення позову заперечували. Представник третьої особи у задоволенні позову просив відмовити. Заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.03.2016 року в цивільній справі №\~ 161/1359/16-ц, із [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто солідарно грошові кошти за позикою в розмірі 118527 дол. США, що відповідно до курсу НБУ станом на 03.02.2016 року становить 3066293 грн. 49 коп., а також понесених витрат по сплаті судового збору по 3445 грн. з кожного. Вищевказане судове рішення стало предметом здійснення виконавчого провадження № 51033438 стосовно позивача [PERSON] . Як вбачається із витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень № 148157612, № 148154992 та № 148156750 від 05.12.2018 року, на належне [PERSON] майно було накладено арешт, а саме: постанови від 13.08.2010 року, індексний номер обтяження 10162140 від 19.08.2010 року, номер запису про обтяження 18133487; постанови про арешт майна боржника від 09.09.2010 року, індексний номер обтяження 33019551 від 19.12.2016 року, номер запису про обтяження 18133822; постанови про арешт майна боржника та заборони на його відчуження від 19.12.2016 року, індексний номер обтяження 33006046 від 19.12.2016 року, номер запису про обтяження 18118545. Зі змісту вищевказаних доказів достовірно вбачається, що спірні арешти були накладені в інтересах [PERSON] , який залучений до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Тобто, у розглядуваному випадку позовні вимоги про зняття арештів з майна повинні були бути пред`явленими саме до [PERSON] , як до особи, в інтересах якої такі накладені. Так, у своїй постанові від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду прийшла до наступного висновку. Відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. ВС підкреслив, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Проте, під час розгляду даної справи судом, стороною позивача відповідне клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення до участі у ній співвідповідачів не заявлялося. Отже, сторона позивача розпорядилася своїми процесуальними правами, визначеними ЦПК України, щодо предмета спору на власний розсуд. З урахуванням положень ч. 3 ст. 13, ст. 51 ЦПК України, суд не наділений процесуальним правом з власної ініціативи здійснювати заміну неналежного відповідача або залучати до участі у справі співвідповідачів, оскільки залучення співвідповідача чи заміна первісного відповідача належним може відбутися виключно за клопотанням сторони позивача. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Також, суд наголошує на такому. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень. Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст. 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Так, відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Відповідно до роз`яснень, що містяться у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03.06.2016 року на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачем в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог ст. 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження». Тобто, якщо [PERSON] вважає, що спірні арешти були накладені виключно в межах виконавчого провадження № 51033438, останній, як сторона виконавчого провадження (боржник), вправі звернутися до суду зі скаргою в порядку розділу VII «Судовий контроль за виконанням судового рішення», що узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24.05.2021 року в справі № 712/12136/18. З огляду на наведене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] до Луцького ВДВС у Луцькому р-ні Волинської обл. ЗМУ Міністерства юстиції, ВПВР УДВС ЗМУ Міністерства юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача [PERSON] про зняття арешту з майна.

Outcome: dismissed