Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля, укладений між [PERSON] та [PERSON] , повернути вказаний автомобіль у спільну власність позивача та [PERSON] , а також зобов`язати останню повернути кошти отримані від продажу автомобіля, з тих підстав, що транспортний засіб є їх спільним майном та був відчужений без його волевиявлення. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що під час перебування у шлюбі з [PERSON] подружжям було придбано автомобіль марки «БМВ», 2007 року випуску, номер шасі VIN [NUMBER] , чорного кольору, д.н.з. [NUMBER] . Як стало відомо позивачу, 14.04.2023 відповідачем було відчужено зазначений автомобіль [PERSON] за 7000 грн. Позивач вказує, що відчуження спірного автомобіля відбулося з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, проте його відчужено без письмової згоди позивача. Виходячи з викладеного, оскільки спірний автомобіль вибув з володіння позивача не з його волі, і на даний час ним незаконно користується [PERSON] , позивач просив визнати договір купівлі-продажу вказаного автомобіля №7959/23/004736 від 14.04.2023, укладений між [PERSON] та [PERSON] , недійсним, повернути вказаний автомобіль у спільну власність позивача та [PERSON] , а також зобов`язати останню повернути кошти отримані від продажу автомобіля. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 01.10.2024 у справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 05.12.2024 заяву позивача про забезпечення позову залишено без задоволення. Ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання від 04.02.2025, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. В ході розгляду справи представник позивача звертався до суду з клопотаннями про витребування доказів, яке було залишено без розгляду внаслідок пропуску встановленого для цього процесуального строку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, в ході розгляду справи зверталась до суду із запереченнями на позовну заяву та доповненнями до них, які судом були повернуті відповідачу у зв`язку із відсутністю доказів направлення вказаних заперечень іншим учасникам справи та пропуском встановленого для цього строку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, в ході розгляду справи зверталась до суду із запереченнями на позовну заяву, які судом були повернуті відповідачу у зв`язку із відсутністю доказів направлення вказаних заперечень іншим учасникам справи. Крім того, звернулася до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності, в якій також просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа Регіональний сервісний центр Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ у Сумській області в судове засідання явку свого представника не забезпечила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, в ході розгляду справи зверталась до суду із поясненнями на позовну заяву, які судом були повернуті відповідачу у зв`язку із відсутністю доказів направлення вказаних заперечень іншим учасникам справи. Заслухавши пояснення представника позивача, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи убачається, що на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу №7959/23/004736 від 14.04.2023 Роменською філією ТОВ «Прайм.БРО» на підставі укладеного з власником договору комісії №7959/23/004736 від 13.04.2023, було відчужено [PERSON] автомобіль марки «БМВ», 2007 року випуску, номер шасі VIN [NUMBER] , чорного кольору, д.н.з. [NUMBER] , за 7000 грн. (а.с.10-11). Згідно з вимогами ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.1 ст. 203 ЦК України). Відповідно до положень ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно із ч.1 ст. 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину. У ч.3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Водночас п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до ч.2 ст. 369 ЦК України та ч.2 ст. 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину. З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Положення ч.2 ст. 369 ЦК України та ч.2 ст. 65 СК України з урахуванням п. 6 ст. 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним. Отже, можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором. Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71 гс 20). Про необхідність урахування останнього правового висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20), неодноразово вказував Верховний Суд, зокрема у постановах: від 15.06.2022 у справі № 450/624/15-ц (провадження № 61-14887св20); від 22.01.2024 у справі № 201/254/23 (провадження № 61-13484св23). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.01.2024 у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) розвиваючи висновок сформульований у постанові від 29.06.2021 у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) вказала, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Як встановлено судом, оспорюваний договір купівлі-продажу транспортного засобу не містить будь-яких посилань на те, що транспортний засіб на момент його продажу перебував у спільній сумісній власності подружжя і що про це було повідомлено покупця [PERSON] . При цьому стороною позивача будь-яких доказів на підтвердження придбання спірного транспортного засобу під час перебування у шлюбі з [PERSON] , а також щодо поінформованості покупця [PERSON] про те, що відчужуваний транспортний засіб належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя, не надано. Сторона позивача, при зверненні до суду із позовною заявою взагалі не вказувала на те, що відповідач [PERSON] діяла недобросовісно, посилалася на те, що ціна, за яку було відчужено спірний автомобіль є занизькою, а позивач не надавав згоди на його відчуження, що у своїй сукупності і складають підстави позовних вимог. Таким чином, недобросовісності в діях [PERSON] судом не встановлено, а позивачем не доведена,тому судне знаходить підстав для задоволення позовних вимог. Інших доказів, які б спростовували висновки суду, учасниками надано не було.

Outcome: dismissed