Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до російської федерації в особі уряду російської федерації про відшкодування моральної шкоди. Просить суд стягнути з російської федерації в особі уряду російської федерації на його - [PERSON] (який проживає за адресою: [ADDRESS] ; [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) користь 20 000 000,00 (двадцять мільйонів) гривень, що становить у перерахунку за офіційним курсом Національного банку України 438 596, 491 євро (чотириста тридцять вісім тисяч п"ятсот девяносто шість євро) відшкодування моральної шкоди завданої збройною агресією росії проти України з підстав зазначених у позові. Ухвалою від 20 серпня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 09.10.2024 року представник позивача подала на адресу суду заяву про збільшення позовних вимог (а.с. 48-49) з підстав зазначених у ній. Просить суд стягнути з російської федерації в особі уряду російської федерації на його - [PERSON] (який проживає за адресою: [ADDRESS] ; [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) користь 450 000 000,00 (чотириста пятдесять мільйонів) гривень, що становить у перерахунку за офіційним курсом Національного банку України 9 793 253 євро (девять мільйонів сімсот девяносто три тисячі двісті пятдесять три євро) відшкодування моральної шкоди завданої збройною агресією росії проти України. Ухвалою суду від 11 грудня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явився, однак його представник подав до суду заяву в якій просить розглядати справу у їх відсутності. Просить позовні вимоги задоволити. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному веб-сайті суду, жодного разу в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд такої у його відсутності не подав. Від нього не надходило на адресу суду жодних клопотань, заяв про відкладення судових засідань, відзиву на позовну заяву. Також ним не подавалися на адресу суду клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження з викликом учасників справи. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Ч. 1 ст. 280 ЦПК України встановлено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як відповідач, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, що згідно ч. 3 ст. 131 ЦПК України вважається неявкою без поважних причин, не подав відзиву, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи без участі позивача, зважаючи на подану його представником заяву про розгляд справи у їх відсутності та без участі відповідача та про постановлення заочного рішення у справі. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Судом встановлено, що З паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 23 липня 2013 року Жовківським РВ ГУДМС України у Львівській області (а.с. 8-10) вбачається, що [PERSON] народився у м. Львів [INFO] та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . 27.04.2023 року [PERSON] зараховано до особового складу військової частини та на всі види забезпечення, що видно з копії Витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] за № 123 від 27.04.2023 року (а.с.21). 25.04.2023 року [PERSON] була видана Довідка військово-лікарської комісії за № 4572 в якій зазначалось те, що солдат [PERSON] здоровий та придатний до військової служби, що видно з її копі (а.с.20). Як встановлено з позовної заяви, що відповідно до Наказу командира військової частини [NUMBER] за №216 [PERSON] був зарахований до списків особового складу кулеметного взводу 6 стрілецької роти [NUMBER] стрілецького батальйону та брав безпосередню участь в бойових діях, забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф проти України. В період з 04.08.2023 року по 20.08.2023 року знаходився в районі зосередження. Безпосередньо брав участь в бойових діях, перебуваючи в межах району бойових завдань оборони в смузі оборони В/Ч [NUMBER] на підставі бойового розпорядження оперативнотактичного угруповання [INFO] " № 81Т від 12.07.2022 року з 01.08.2023 року по дату звільнення в населених пунктах поблизу [ADDRESS] та інших на першій лінії оборони та здійснював виходи на нульові позиції, забезпечував провізією та боєприпасами свої підрозділи. Так, з копії рапорту командира [NUMBER] стрілецького батальйону військової частини [NUMBER] від 11.08.2023 року (а.с.22) видно, що особовий склад [NUMBER] стрілецького батальйону військової частини [NUMBER] в серпні 2023 року в ході виконання бойових (спеціальних) завдань, приймав безпосередньо участь в бойових діях (забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії), перебуваючи в межах району бойових завдань оборони в смузі оборони військової частини [NUMBER] на підставі бойового розпорядження оперативно-тактичного угрупування " [INFO] " № 81т від 12.07.2022 року, серед яких [PERSON] , солдат. Перебував з 01.08.2023 року до часу звільнення. Відповідно до Витягу з протоколу засідання військово-лікарської комісії Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України від 02.05.2024 року №3354 захворювання солдата [PERSON] , [INFO] Облітеруючий атеросклероз артерій нижніх кінцівок, II стадія, ХАН II Б справа, II А зліва. Оклюзія стегново- підколінного сегменту справа, що підтверджується копією свідоцтва про хворобу №7096 ВЛК клініки амбулаторно-поліклінічної допомоги ВМКЦ Західного регіону від 25.07.2023 року та військово-обліковою документацією - ЗАХВОРЮВАННЯ, ТАК, ПОВ`ЯЗАНЕ З ПРОХОДЖЕННЯМ ВІЙСЬКОВОЇ СЛУЖБИ, що видно з копії цього витягу (а.с.19). [PERSON] є особою з інвалідністю ІІ-ої групи, внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби відповідно до Довідки Серія 12 ААГ №628808, виданої Міністерством охорони здоров`я України (а.с. 16). Позивач у заяві зазначає, що його безпосередня участь в бойових діях мала істотний вплив на його психічний, фізичний та моральний стан, оскільки за час перебування у зоні проведення активних бойових дій, виходи на нульові позиції, ризикуючи власним життям задля захисту цілісності і суверенітету України, він неодноразово був свідком загибелі та поранення своїх товаришів, інших учасників бойових дій та мирних громадян, особисто постійно піддавався ризику поранення та загибелі, був змушений використовувати зброю та зазнав інших множинних грубих порушень його конституційних прав, зокрема, гарантованого Конституцією України права на життя, адже, він постійно реально сприймав загрозу бути вбитим або пораненим, внаслідок військової служби став особою з інвалідністю другої групи, тривале лікування в госпіталях, лікарнях. За таких обставин, від початку збройної агресії російської федерації проти України, позивач, як громадянин України та учасник бойових дій, постійно перебуває у пригніченому стані, у нього знизився життєвий тонус і погіршилося загальне самопочуття, що негативно позначилося на стосунках з оточуючими та призвело до порушення нормальних життєвих зв язків, чим особисто йому завдано моральної шкоди, яка підлягає стягненню з російської федерації. За приписами п. 3 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України. Згідно приписів ч. 1 ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Частиною 1 ст. 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія. Зі змісту п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування немайнової шкоди. Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50). Проте стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не гарантує право на набуття майна (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Копецький проти Словаччини», § 35). Особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Останнє повинно давати змогу чітко визначити конкретний майновий інтерес особи, який має бути передбаченим у відповідних нормативних приписах або підтвердженим в іншому правовому акті, зокрема, у судовому рішенні (див. для порівняння mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 2 липня 2002 року у справі «Гайдук та інші проти України» (Gayduk and Others v. Ukraine), заяви № 45526/99 та інші). Очікування не буде легітимним, коли є спір щодо правильності тлумачення та застосування національного законодавства, і доводи заявника відхиляє національний суд (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 50). Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом. Загальновідомим є той факт, що 20 лютого 2014 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України. 24.02.2022 року Російська Федерація здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення на території України з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року воєнного стану, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні". Дана обставина не підлягає доказуванню згідно з ч.3 ст.82 ЦПК України. Силові дії Російської Федерації, що тривають з початку вторгнення Російської Федерації до України 24 лютого 2022 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14.12.1974. Саме через вищенаведене, позивача було зараховано до особового складу військової частини [NUMBER] . Особовий склад [NUMBER] стрілецького батальйону військової частини [NUMBER] в серпні 2023 року в ході виконання бойових (спеціальних) завдань, приймав безпосередньо участь в бойових діях (забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії), перебуваючи в межах району бойових завдань оборони в смузі оборони військової частини [NUMBER] на підставі бойового розпорядження оперативно-тактичного угрупування " [INFO] " № 81т від 12.07.2022 року, серед яких [PERSON] , солдат. Перебував з 01.08.2023 року до часу звільнення. Станом на час зарахування [PERSON] до особового складу військової частини [NUMBER] , він був здоровий та придатний до військової служби. Однак, за час несення служби отримав захворювання повязане з проходженнм служби, що видно з ряду документів. [PERSON] є особою з інвалідністю ІІ-ої групи, внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби відповідно до Довідки Серія 12 ААГ №628808, виданої Міністерством охорони здоров`я України (а.с. 16). Сам факт збройної агресії російської федерації проти України є причиною виникнення ситуації, за якої [PERSON] поніс моральну шкоду і змушений відстоювати порушені відповідачем права в судовому порядку. Здійснивши збройну агресію відносно України, Російська Федерація порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, п.1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 року суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 року, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя і здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Згідно ч.2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. У даній справі позивач звернувся в суд з позовом до держави російська федерація про відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок збройної агресії російської федерації на території України. У цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії російської федерації) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом, оскільки російська федерація вийшла за межі суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, тому що будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну, і суди України, мають право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії російської федерації, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції». Однак, необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни. Таким чином, російська федерація, вчинивши повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування. Аналогічну позицію щодо непоширення на російську федерацію судового імунітету при розгляді справ щодо відшкодування шкоди, завданої збройною агресією рсійської федерації проти України, викладено в постанові Верховного Суд від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17 (провадження № 14-167 цс 20). Частинами 1, 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. За загальним правилом моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини 3-5 ст. 23 ЦК України). Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п. п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. При вирішенні вимог позивача, суд також застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами. Судом встановлено, що в результаті збройної агресії російської федерації проти України, [PERSON] реально сприймав загрозу життю, у зв`язку з чим зазнав моральних страждань, отримав інвалідність. Також позивачам завдано моральну шкоду у зв`язку із втратою звичайного ритму життя, погіршенні емоційного, психологічного стану. Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду позивачем доведено, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації проти України він відчув душевні страждання, що не дає йому можливості проживати повноцінним життям, яким він проживав до збройної агресії. Водночас, позивачем не наведено підстав для задоволення позовних вимог у розмірі вказаному в уточненій позовній заяві, а також у валюті євро, оскільки за ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня, а за ч. 1 ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Отже, враховуючи доведений характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, істотних порушень його конституційних прав, умисного характеру дій відповідача, виходячи із засад розумності, суд вважає справедливим розмір компенсації за заподіяну позивачу моральну шкоду у розмірі 4 000 000 грн. 00 коп. З огляду на вказане, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а тому з держави російська федерація в особі уряду російської федерації на користь [PERSON] слід стягнути 4 000 000, 00 (чотири мільйони) гривень відшкодування моральної шкоди завданої збройною агресією росії проти України. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. Зважаючи на те, що позивачі згідно приписів п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнені від сплати судового збору при зверненні до суду цим позовом, а також враховуючи розмір задоволених позовних вимог, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 15140,00 грн.

Outcome: approved