Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-09 00:00:00

06.08.2024 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до АТ «Креді Агріколь Банк» про зобов`язання вчинити дії. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що відповідно до умов комплексного договору № 3/3187824 від 31.01.2020 р. їй було надано АТ «Креді Агріколь Банк», правонаступником якого є ТОВ «Глобал Спліт», кредит на споживчі потреби у сумі 272340,00 грн зі сплатою щомісячною фіксованою процентною ставкою в розмірі 5,00 % річних, щомісячною комісійною винагородою за обслуговування кредитної лінії в розмірі 1,70 % у місяць від суми кредиту. Посилаючись на те, що підпункт 1.3.1 пункту 1.3 комплексного договору, яким передбачена сплата щомісячної комісійної винагороди, є нікчемним відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 11, ч.5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», позивачка вважає, що у даному випадку відповідача необхідно зобов`язати здійснити перерахунок її заборгованості за комплексним договором із послідовним зарахуванням кожного платежу, який було нею сплачено на виконання підпункту 1.3.2 пункту 1.3 комплексного договору, в рахунок погашення її заборгованості за кредитом на виконання пункту 1.1 комплексного договору та процентної винагороди на виконання підпункту 1.3.1 пункту 1.3 комплексного договору, а також із виключенням з розрахунку її заборгованості за комплексним договором комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1,70 % у місяць від суми кредиту, яка передбачена підпунктом 1.3.2 пункту 1.3 комплексного договору, а тому звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою від 12.08.2024 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. Ухвалою від 06.11.2024 р. задоволено заяву представника позивачки, замінено первісного відповідача АТ «Креді Агріколь Банк» належним відповідачем ТОВ «Глобал Спліт», залучено до участі у справі АТ «Креді Агріколь Банк» як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, а також встановлено сторонам строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь на відзив та пояснень щодо позову і відзиву. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі з підстав викладених ним в позові та інших заявах по суті справи. Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, просив суд відмовити у їх задоволенні з підстав викладених ним в заявах по суті справи та письмових поясненнях. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомив. Вислухавши пояснення представника позивачки та представника відповідача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 31.01.2020 р. АТ «Креді Агріколь Банк» та [PERSON] уклали комплексний договір № 3/3187824, відповідно до умов якого, позивачка отримала від банку кредит під 5 % річних у сумі 272340,00 грн строком на 54 місяці з 31.01.2020 р. по 30.07.2024 р. включно на споживчі потреби, в тому числі на сплату страхового платежу за договором страхування життя згідно цього договору та Правил надання споживчого кредиту в АТ «Креді Агріколь Банк» та умов страхування життя позичальника, які є невід`ємною публічною частиною цього договору та розміщені на офіційному сайті Банку. В позові зазначено, що в момент укладання комплексного договору № 3/3187824 від 31.01.202 0р. позивачка не усвідомлювала, що умови підпункту 1.3.2 пункту 1.3 цього договору порушують її права як споживача, оскільки вона не володіла відповідною правовою інформацією та покладалася на порядність та репутацію АТ «Креді Агріколь Банк», а банк не роз`яснив їй про невідповідність умов підпункту 1.3.2 пункту 1.3 цього комплексного договору вимогам законодавства, зокрема ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч.3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до підпункту 1.3.2 пункту 1.3 комплексного договору № 3/3187824 від 31.01.2020 р. за користування кредитом позичальник сплачує: комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості (надалі-комісія): щомісячно - комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1,70 % у місяць від суми кредиту, зазначеної з п.1.1 Договору. Обслуговування, кредитної заборгованості включає моніторинг заборгованості, під яким розуміється електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів по кредиту та процентах, надання інформації щодо стану заборгованості через дистанційні системи обслуговування, інформування позичальника про виникнення простроченої заборгованості, консультування позичальника (як усне, так і письмове) щодо погашення заборгованості, своєчасності сплати платежів тощо. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до висновків зроблених в рішенні Конституційного Суду України від 10.11.2011 р. № 15-рп/2011 положення пунктів 22 і 23 статті 1 та статті 11 Закону № 1023-XII з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їхня дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем і позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання цього договору. Частиною 1 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Частиною 2 статті 18 Закону, закріплено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Як визначено ч.4 ст. 18 Закону, перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Згідно з ч.5 ст. 18 Закону, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача (ч.ч.7, 8 ст. 18 Закону № 1023-ХІІ). У постанові від 30.11.2023 р. у справі № 382/1621/21 Касаційний цивільний суд в складі Верховного Суду зробив наступні висновки: «Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.». При цьому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 р. у справі № 363/1834/17 зазначено: «30. Принципи справедливості, добросовісності та розумності є фундаментальними засадами цивільного законодавства та основами зобов`язання (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України), спрямованими, зокрема, на реалізацію правовладдя та встановлення меж поведінки у цивільних відносинах. Добросовісність у діях їхнього учасника означає прагнення сумлінно використовувати цивільні права і сумлінно виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями, бездіяльністю шкоди правам та інтересам інших осіб. 31. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства.». Як вбачається з підпункту 1.3.2 пункту 1.3 комплексного договору № 3/3187824 від 31.01.2020 р., з яким не погоджується позивачка, обслуговування кредитної заборгованості включає моніторинг заборгованості, під яким розуміється: а) електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів по кредиту та процентах, б) надання інформації щодо стану заборгованості через дистанційні системи обслуговування, в) інформування Позичальника про виникнення простроченої заборгованості, г) консультування Позичальника (як усне, так і письмове) щодо погашення заборгованості, своєчасності сплати платежів тощо. З наведених умов не вбачається, що вони розповсюджуються виключно на інформування/консультування банком позичальника понад один раз на місяць та виключно на його вимогу. Крім того судом встановлено, що відповідачем в межах комплексного договору № 3/3187824 від 31.01.2020 р., щомісячно стягувалась з позивачки комісійна винагорода за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1,7 % у місяць від суми кредиту, без її жодних звернень, як позичальника. Також з умов викладених в підпункту 1.3.2 пункту 1.3 комплексного договору № 3/3187824 від 31.01.2020 р. вбачається, що вони є безальтернативними, тобто передбачають оплату в незалежності від того, чи користувалася позивачка, як позичальниця, цими послугами, чи ні. Статтею 1 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 р. № 2121-III, у редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що метою цього Закону є правове забезпечення захисту законних інтересів вкладників та інших клієнтів банків, сталого розвитку і стабільності банківської системи, а також створення сприятливих умов для розвитку економіки України і належного конкурентного середовища на фінансовому ринку. Частиною першою ст. 55 вказаного Закону визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Як передбачено ч.3 ст. 55 Закону, банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Отже, фактично, за умовами підпункту 1.3.2 пункту 1.3 комплексного договору № 3/3187824 від 31.01.2020 р. від позивачки банком вимагалося придбання послуг від банку щодо інформування відповідачем відносно стану її кредитної заборгованості в незалежності від того, чи користувалася позивачка, як позичальниця, цими послугами, чи ні, що не узгоджується з положеннями ч.3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Крім того відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», у редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин, після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. З наведених положень Закону прямо вбачається безоплатність надання раз на місяць позичальнику інформації про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надання виписки з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформації про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншої інформації, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. А частиною 2 статті 11 Закону визначено, що у разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит. Тобто, інформування позичальника про стан кредитної заборгованості раз на місяць має відбуватися безкоштовно (за рахунок процентної ставки). Враховуючи наведені положення Закону України «Про споживче кредитування», суд приходить до висновку, що умови підпункту 1.3.2 пункту 1.3 комплексного договору № 3/3187824 від 31.01.2020 р., за якими послуги з інформування позивачки, як позичальниці, щодо стану кредитної заборгованості були оплатними у незалежності від кількості таких послуг та без умови фактичного отримання цих послуг, є несправедливими. Крім того частиною 5 статті 12 Закону № 1734-VІІІ визначено, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. В процесі розгляду справи, з урахуванням досліджених доказів, судом встановлено, що права позивачки, як позичальниці, які визначені частинами 1 та 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», є ширшими, ніж ті права позивачки, як позичальниці, які визначені підпунктом 1.3.2 пункту 1.3 комплексного договору № 3/3187824 від 31.01.2020 р., оскільки передбачають безоплатне раз на місяць інформування позивачки, як позичальниці, щодо стану кредитної заборгованості. Таким чином, оскільки умови підпункту 1.3.2 пункту 1.3 комплексного договору № 3/3187824 від 31.01.2020 р., обмежують права позивачки, як позичальниці, порівняно з правами, встановленими Законом України «Про споживче кредитування», тобто вказані положення договору суперечать вимогам закону, а тому є нікчемними. Такий висновок повністю узгоджується із правовим висновком Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду, який зроблено в постанові від 30.11.2023 р. у справі № 382/1621/21, з подібними правовідносинами та з цим самим відповідачем. З урахуванням викладеного, суд вважає, що умови викладені у підпункті 1.3.2 пункту 1.3 комплексного договору № 3/3187824 від 31.01.2020 р. щодо щомісячної оплати послуг з обслуговування кредитної заборгованості, не узгоджуються із вимогами законодавства, чинного на день укладання цього договору, а тому є несправедливими та нікчемними. Частинами 2, 3 статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 р. у справі № 363/1834/17 зазначено: «56. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала, зокрема, у постановах від 05.06.2018 р. у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 р. у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 р. у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 р. у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 р. у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 р. у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 26.01.2021 р. у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16.02.2021 р. у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15.06.2021 р. у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22.06.2021 р. у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29.06.2021 р. у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31.08.2021 р. у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26.10.2021 р. у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23.11.2021 р. у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14.12.2021 р. у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25.01.2022 р. у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08.02.2022 р. у справі № 209/3085/20 (пункт 21)). 57.Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі N 910/719/19 (пункт 6.20)). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (див. частину першу статті 613 ЦК України). Відповідно до звичаїв ділового обороту у кредитних правовідносинах саме банк або інша фінансова установа розраховує заборгованість, маючи для цього необхідні технічні та професійні ресурси. Хоча такі дії кредитор вчиняє на власну користь, їх невчинення зумовлює стан юридичної невизначеності, неможливість припинення боржником зобов`язання виконанням, проведеним належним чином, за відсутності інформації про дійсну суму його заборгованості. Тому боржник може вимагати належного розрахунку заборгованості, а кредитор повинен виконати такий обов`язок (пункт 5 частини першої статті 16 ЦК України) задля задоволення інтересу боржника у юридичній визначеності. 58.Задоволення вимоги боржника зобов`язати кредитора перерахувати заборгованість за договором (аналогічно, як і списати якусь її частину, якої стосується спір) може бути способом захисту права боржника на мирне володіння майном. Якщо він не має наміру сплачувати борг, бо не згоден із визначеним кредитором розміром, а кредитор на вимогу боржника суму заборгованості не перераховує та не звертається до суду за її стягненням, то боржник надалі одержуватиме від кредитора вимоги про сплату боргу у розмірі, визначеному кредитором, із яким боржник не погоджується. Це може провокувати останнього помилково, всупереч волі сплатити суму боргу. 59.З огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини, а також сформульовані у цій постанові висновки щодо недійсності пункту 1.3.2 кредитного договору вимогу про зобов`язання банку перерахувати заборгованість позивача слід задовольнити. Її задоволення з огляду на встановлення незаконності нарахування плати за управління кредитом унеможливить стягнення з позивача тієї суми заборгованості, з якою він підставно не погодився (зазначене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 26.10.2021 р. у справі № 766/20797/18 (пункти 23-25, 102)).» Судом в процесі розгляду справи встановлено, що в провадженні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області перебуває справа № 175/5037/23 за позовом АТ «Креді Агріколь Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за комплексним договором № 3/3187824 від 31.01.2020 р. у розмірі 253253,11 грн, яка складається: строкова заборгованість - 60214,46 грн; прострочена заборгованість - 93310,41 грн; прострочені відсотки - 11549,19 грн; комісія - 4629,78 грн; нараховані відсотки - 213,23 грн; прострочена комісія - 83336,04 грн. З викладеного вбачається, що відповідач, як кредитор за комплексним договором № 3/3187824 від 31.01.2020 р., хоче стягнути з позивачки в судовому порядку, крім іншого, суми комісії за обслуговування кредитної заборгованості на підставі підпункту 1.3.2 пункту 1.3 вказаного комплексного договору, який, як встановив суд в даній справі, є нікчемним. При цьому, внаслідок зарахування відповідачем сум, які сплачувала позивачка за нікчемними умовами підпункту 1.3.2 пункту 1.3 комплексного договору № 3/3187824 від 31.01.2020 р., саме як комісія за обслуговування кредитної заборгованості, відповідач не зменшував на вказані суми, відповідно суми заборгованості по кредиту та по процентній винагороді. Частиною 1 статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Отже, з урахуванням вказаних положень закону, усі суми, які позивачка сплатила відповідачу на виконання нікчемного підпункту 1.3.2 пункту 1.3 комплексного договору, суд вважає мають бути зараховані, як сплата заборгованості по кредиту на виконання пункту 1.1 комплексного договору та процентної винагороди на виконання підпункту 1.3.1 пункту 1.3 комплексного договору згідно з графіком платежів (додаток № 1 до комплексного договору № 3/3187824 від 31.01.2020 р.), як того просить позивачка в своїх позовних вимогах. За таких обставин, оскільки судом встановлено, що позивачкою було сплачено на користь відповідача грошові кошти на виконання пунктів договору, які є нікчемними, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а тому з метою відновлення порушеного права позивачки вважає за необхідне зобов`язати ТОВ «Глобал Спліт» здійснити перерахунок заборгованості [PERSON] за комплексним договором № 3/3187824 від 31.01.2020 р., укладеним між [PERSON] та AT «Креді Агріколь Банк», правонаступником якого є ТОВ «Глобал Спліт», із послідовним зарахуванням кожного платежу, який було сплачено [PERSON] на виконання підпункту 1.3.2 пункту 1.3 комплексного договору, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитом на виконання пункту 1.1 комплексного договору та процентної винагороди на виконання підпункту 1.3.1 пункту 1.3 комплексного договору, а також із виключенням з розрахунку заборгованості [PERSON] за комплексним договором № 3/3187824 від 31.01.2020 р. комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1,70 % у місяць від суми кредиту, яка передбачена підпунктом 1.3.2 пункту 1.3 комплексного договору. Крім того, відповідно до вимог ст.ст. 133, 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові збір у сумі 1211,20 грн.

Outcome: approved