Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-16 00:00:00

Виклад позиції позивача та заперечення відповідача. [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на стороні позивача Гуменецька сільська рада про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком. В обгрунтування позову зазначає, що позивач протягом періоду з 28 січня 2001 р. по 12 вересня 2023 року перебував в шлюбі з відповідачкою. У вказаному шлюбі [INFO] у сторін народився син, [PERSON] . Рішенням Кам`янець-Подільського міськарйонного суду Хмельницької області від 11 серпня 2023 р. у справі № 676/4879/23, яке набрало законної сили 12 вересня 2023 року, шлюб між сторонами було розірвано. Ще до розірвання шлюбу відповідач фактично залишила сім`ю і сторони тривалий час проживали окремо. З тих пір малолітній син постійно проживає виключно з позивачем і перебуває на його утриманні. В листопаді 2023 р. відповідачка виїхала за кордон. З моменту від`їзду за межі України і по даний час відповідчка жодного разу не приїздила до сина і фактично не цікавилась його життям. Вже протягом тривалого часу будь-який зв`язок із нею втрачено, точне місце її перебування за кордоном невідоме, вона змінила свій номер телефону і будь-які контакти із нею в позивача відсутні. В силу наведених обставин, починаючи з серпня 2023 року і по даний час виключно [PERSON] самотужки опікується сином [PERSON] . Мати дитини з моменту виїзду за кордон і по даний час ні з позивачем, ні з сином не контактувала і життям дитини не цікавилась. Рішенням виконавчого комітету Гуменецької сільської ради від 25 січня 2024 року № 7 затверджений висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання сина з батьком. Згідно з вказаним висновком, виключно батько [PERSON] піклується про фізичний і духовний розвиток сина, його навчання, підготовку до самостійного життя, забезпечує необхідне харчування, медичний догляд, лікування дитини, постійно спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, надає дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей. Ріщенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 13 березня 2024 року визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з батьком. Вказаним судовим рішенням встановлено, що позивач як батько дитини самостійно піклується про фізичний і духовний розвиток сина, його навчання, підготовку до самостійного життя, забезпечує необхідне харчування, медичний догляд, лікування дитини, постійно спілкується з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, надає дитині доступ до культурних та духовних цінностей, а мати дитини належним чином не виконує матерінські обов`язки. Також факт самостійного виховання малолітнього сина позивачем підтверджується письмовими доказами, долученими до справи. Зазначені обставини відповідно п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» дають підставу для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Просить встановити факт, що [PERSON] , [INFO] , самостійно виховує та утримує малолітню дитину, [PERSON] , [INFO] , без участі матері, [PERSON] , [INFO] . Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 30 грудня 2024 року відкрито провадження по справі та призначено по справі підготовче судове засідання. Ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 21 лютого 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. В суді представник позивача позов підтримав, просить задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, направила до суду заяву про визнання позову, просить розглядати справу у її відсутності. Представник 3 особи в судове засідання не з`явився, направи клопотання про розгляд справи у його відсутності, підтримує висновок органу опіки та піклування, підтримує позов. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Фактичні обставини справи, встановлені судом з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Кам`янець-Подільського міськарйонного суду Хмельницької області від 11 серпня 2023 р. В шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 05.09.2017 року. [PERSON] , [PERSON] зареєстрвоані та проживають в будинку [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Гуменецької сільської ради № 209/06.2-10 від 03.12.2024 р. Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницькоїї області від 13 березня 2024 року визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з батьком. Висновком органу опіки та піклування Гуменецької сільської ради, затверджений рішенням Гуменецької сільської ради №7 від 25.01.2024 р., вважає за доцільне проживання малолітнього [PERSON] із батьком [PERSON] , що проживає за адресою [ADDRESS] . Довідкою КНП «Дитячий медичний центр» Кам`янець-Подільської міської ради № 412 від 3.12.2024 р. підтверджується, що дитина [PERSON] , перебуває під наглядом сімейного лікаря [PERSON] , з яким укладено декларацію. Дитина протягом року відвідувала лікаря разом з батьком, рекомендації лікаря виконувались вчасно. Стосунки батька з лікарем добрі. Здоров`ям дитини опікується батько [PERSON] . Довідкою Кам`янець-Подільського ліцею № 14 № 288 від 03.12.2024 р. підтверджується, що мати учня 1-Г класу ліцею № 14 [PERSON] у вихованні свого сина участі не бере, на шкільні свята, батьківські збори не приходить, сина не відвідує. Будь-яких контактів з матір`ю дитини протягом усього періоду навчання [PERSON] в закладі, адміністрація ліцею не мала. Дитину до школи приводить і забирає батько. В судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , які є сусідами [PERSON] , підтвердили, що протягом останніх двох років вихованням та утриманням дитини займається виключно батько. Мати проживає окремо, дитину не провідує, в школу не водить і не забирає, зі слів [PERSON] коштів на утримання дитини не надає. Норми права, застосовані судом. Факт одноосібного виховання дитини встановлюється в судовому засіданні в порядку загального позовного провадження, оскільки факт одноосібного виховання дитини не може встановлюватися у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, оскільки в цьому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. До зазначеного висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5979/22, тому встановлення факту одноосібного виховання дитини позивачем вирішується судом в порядку позовного провадження. Крім того, Велика Палата Верховного Суду даній Постанові зазначила, що оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частино першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним з батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Частиною 2 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, когось із батьків дитини є підставою для припинення їх обов`язку утримувати дитину. Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Судом встановлено, що позивач є військовозобов`язаним та перебуває на військовому обліку і у разі призову позивача на військову службу, малолітній [PERSON] залишиться без належного виховання та матеріального утримання, що у свою чергу поставить під загрозу його життя та здоров`я, створить негативний вплив на фізичний, духовний і моральний стан дитини та може призвести до вкрай негативних для них наслідків. У статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» визначено перелік осіб, які мають право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. Крім того, відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено перелік умов, за яких військовослужбовці мають право на звільнення з військової служби. Отже, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини має юридичне значення, серед іншого, як підстава для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, а також для звільнення з військової служби. Законом України від 11 квітня 2024 року № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» внесено зміни та пункт 4 частини першої статті 23 цього Закону викладено у такій редакції: не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 СК України. Аналогічного змісту підстави для звільнення з військової служби викладені в абзаці сьомому пункту 2, абзаці шостому пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зі змінами, внесеними Законом України від 11 квітня 2024 року № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку». Так, законодавець уточнив поняття «військовозобов`язані жінки та чоловіки [військовослужбовці], які мають дитину (дітей) віком до 18 років», тобто розширив перелік осіб, які мають право на відстрочку призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби за наведених підстав. Таке унормування зумовлене обставинам, за яких такий вичерпний перелік підстав [за яких особа, яка виховує самостійно дитину (дітей) віком до 18 років, може оформити відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнитися з військової служби (у редакції до 18 травня 2024 року)] не враховував усіх наявних життєвих ситуацій, коли особа самостійно виховує дитину (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, у той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо). Диспозиція пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та абзацу сьомого пункту 2, абзацу шостого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зі змінами містить імперативний припис стосовно того, що підстава для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду. Іншого порядку встановлення такого факту законодавством України не передбачено, а про необхідність надання саме «рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини» дійсно міститься пряма вказівка в Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року №560. Тим самим законодавець надав право позивачу звертатись до суду саме з такою вимогою, хоча й встановлення такого факту прямо не передбачено нормами Сімейного кодексу. З висновку органу опіки та піклування затвердженого рішенням Гуменецької сільської ради вбачається, що виходячи з інтересів дітей, враховуючи, що батько самостійно виховує їх, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] з батьком [PERSON] . Дослідженими судом належними та допустимими доказами доведено, що позивач [PERSON] самостійно виховує та утримує свого сина: [PERSON] [INFO] , мати дітей проживає та працює в Болгарії, участі у вихованні та утриманні сина не приймає. Відповідач не надала доказів на спростування аргументів позивача, підтверджених зібраними у справі доказами, натомість викладені обставини визнала. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Приписами ч. 1 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Приписами ч. 1 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У даному випадку суд встановлює юридичний факт, як підставу для отримання відстрочки батьком від призову на військову службу під час мобілізації згідно ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Даний факт інакше як у судовому порядку, не може бути встановлено, адже жодний орган влади, крім суду, не наділений повноваженнями встановлювати такий факт, і про необхідність встановлення даного факту судовим рішенням міститься пряма вказівка в п. 4 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а отже вимоги позивача, з огляду на доведеність цього факту належними та допустимими доказами, є правомірними. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved