Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-09 00:00:00

І. Правовідносини сторін. 12.12.2024 до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області надійшла позовна заява [PERSON] (далі - Позивач) до [PERSON] (далі - відповідач), третя особа - Прилуцький відділ державної виконавчої служби у Прилуцькому районі Чернігівської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про припинення стягнення аліментів, звільнення від сплати аліментів та стягнення сплачених аліментів. Позовну заяву мотивує тим, що 14 вересня 2007 року між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб, у якому [INFO] народився син [PERSON] 11 жовтня 2013 року шлюб між сторонами було розірвано, після чого відповідач звернулася до суду з позовною заявою про стягнення з позивача аліментів на утримання малолітнього сина. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26.12.2013 року стягнуто з позивача на користь відповідача аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 грудня 2013 року і до досягнення ним повноліття. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18.01.2024 року виключено з актового запису №317 від 26 червня 2009 року про народження [PERSON] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Прилуцького міськрайонного управління юстиції Чернігівської області, відомості про [PERSON] як батька [PERSON] . Станом на 01.08.2024 року у позивача перед відповідачкою утворилася заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 21 870, 20 грн. Враховуючи, що позивач не є біологічним батьком неповнолітньому [PERSON] , останній вважає, що відсутні правові підстави для стягнення з нього аліментів, а тому просить припинити стягнення аліментів, із нього на користь [PERSON] в розмірі частини усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку за рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 26.12.2013 року, згідно виконавчого листа Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26.12.2013 року, ВП № [NUMBER]; звільнити [PERSON] від сплати аліментів на утримання дитини - [PERSON] , стягнутих за рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 26.12.2013 року, згідно виконавчого листа Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26.12.2013 року, ВП № [NUMBER] та від стягнення нарахованої заборгованості по аліментах по даному виконавчому провадженню; а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачені аліменти за ВП № [NUMBER] у розмірі 91 280,96 гривень. ІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 09 січня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового розгляду в загальному позовному провадженні на 11 лютого 2025 року. Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11 лютого 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 06 березня 2025 року. У судовому засіданні 06.03.2025 судом завершено з`ясування обставин справи та дослідження доказів та оголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення, повідомлено про час проголошення судового рішення - 10.03.2025 о 16.00 год. Інші заяви та клопотання від учасників справи до суду не надходили, процесуальні дії не вчинялись. ІІІ. Позиції сторін. У судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Відповідач [PERSON] у судове засідання з`явилася з представником - адвокатом Денисенком С.В. Позовні вимоги частково визнала. Не заперечила проти припинення стягнення з позивача аліментів за рішенням суду від 26.12.2013 року на її користь, в іншій частині позову просила відмовити. Представник третьої особи Молібог І.В. у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі. 21.02.2025 року від адвоката Денисенка С.В., який діє в інтересах [PERSON] надійшов відзив, у якому просить позовні вимоги задовольнити частково та припинити стягнення з позивача аліментів за рішенням суду від 26.12.2013 року на її користь, а в іншій частині позову відмовити, так як у справах про стягнення аліментів поворот виконання не допускається, а сплата аліментів та заборгованість по них є та залишається обов`язком позивача до тих пір поки такий обов`язок не буде змінений скасований чи припинений. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Судом встановлено, що 14.09.2007 між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 7). Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 8). Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11.10.2013 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 9). Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26.12.2013 року стягнуто з позивача на користь відповідача аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі частини усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 грудня 2013 року і до досягнення ним повноліття (а.с. 10). 14 січня 2014 року Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області видано виконавчий лист (а.с. 11), на підставі якого, відкрито виконавче провадження про стягнення з позивача на користь відповідача аліментів на утримання сина [PERSON] у розмірі частини усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 грудня 2013 року і до досягнення ним повноліття (а.с. 12). Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18.01.2024 року виключено з актового запису №317 від 26 червня 2009 року про народження [PERSON] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Прилуцького міськрайонного управління юстиції Чернігівської області, відомості про [PERSON] як про батька [PERSON] (а.с. 13-15). Згідно з наданим розрахунком заборгованості зі сплати аліментів вих. № 27.15-32/80471 від 01.08.2024 заборгованість [PERSON] по ВП № [NUMBER] станом на 31.07.2024 складає 21 870,20 грн (а.с. 16-17). V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів визначає Сімейний кодекс України (далі - СК України). Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України). Відповідно до змісту статті 180 СК України зобов`язання утримувати дитину до досягнення нею повноліття мають саме батьки. Стаття 121 СК України містить загальні підстави виникнення прав та обов`язків матері, батька і дитини, за якими: права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. У відповідності до норм статті 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Отже, за змістом зазначених норм права, походження дитини від певної особи визначається за фактом народження дитини від цієї особи в шлюбі або поза ним, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, документом закладу охорони здоров`я про народження дитини дружиною та свідоцтвом про народження дитини, виданим органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі актового запису про народження. Факт походження дитини від певної особи є підставою для виникнення у цієї особи обов`язків щодо виховання та утримання дитини, визначених розділом ІІІ Сімейного кодексу України у тому числі обов`язків щодо утримання дитини. За загальним змістом цих норм обов`язок утримання дитини батьком дитини виникає з підстав походження дитини саме від цього батька або на підставі акта про визнання особи батьком. Такого обов`язку у особи, яка не визнана батьком дитини не виникає. Відповідно до частини 2 статті 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини у зв`язку з тим, що ця особа не є біологічним батьком дитини, є обставиною, яка припиняє обов`язок утримання дитини з боку особи, яка була зазначена у свідоцтві про народження, як батько. Так, аліментний обов`язок позивача був заснований на факті батьківства, а виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини у зв`язку з тим, що позивач не є біологічним батьком дитини, підтверджує, що позивач не є (і, відповідно, ніколи не був) його батьком. Наслідком ухвалення судом рішення про виключення з актового запису про народження дитини відомостей про позивача як батька дитини є, зокрема, відсутність у позивача від самого початку існування спірних правовідносин обов`язку утримання дитини, адже за змістом положень статті 180 СК України обов`язок утримання дитини несуть лише її батьки. Отже, виключення запису про батьківство позивача є обставиною, що має істотне значення у розумінні частини другої статті 197 СК України, і відповідно, є підставою для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами, яка утворилась за період, коли він був записаний батьком дитини. Зазначена позиція узгоджується з постановою Верховного суду від 21.07.2021 у справі № 477/1165/20. Норми цивільного права поділяються на норми матеріального та норми процесуального права. За загальним поняттям нормами матеріального права є правові норми, які визначають права та обов`язки учасників суспільних правовідносин, правила їх суспільної поведінки та санкції за порушення цих приписів, а нормами процесуального права є правила про порядок реалізації норм матеріального права та вирішення судової справи (порядок розгляду справи в суді тощо). При цьому норми матеріального права можуть міститься у законодавчому акті, який за загальним своїм змістом є процесуальним законом і навпаки, норми процесуального права можуть міститься у законодавчому акті, який за своєю суттю є матеріальним законодавчим актом. Так, за правилами частини 4 статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. За своєю суттю зазначена норма права є нормою матеріального права, оскільки містить право особи на зміну правовідносин, визначених рішенням суду та умови і підстави такої зміни. Той факт, що вона міститься у процесуальному Законі суті цієї норми не змінює. Отже, за змістом цієї норми права, особа з якої за рішенням суду стягнуто періодичні платежі у випадку зміни будь-яких обставин, що впливають на її обов`язок щодо сплати таких платежів, у тому числі щодо припинення такого обов`язку. При цьому, зазначена норма не надає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому не можуть бути будь-які обставини, що з урахуванням інтересів першочергово дитини, змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів, зокрема й виключення з акту про народження дитини відомостей про походження дитини від певної особи. Оскільки рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 18.01.2024 року виключено з актового запису №317 від 26 червня 2009 року про народження [PERSON] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Прилуцького міськрайонного управління юстиції Чернігівської області, відомості про батька - [PERSON] , суд дійшов висновку, що у позивача відсутній обов`язок зі сплати аліментів на малолітнього [PERSON] , [INFO] , тому позовні вимоги в частині припинення стягнення аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , підлягають задоволенню. При цьому, при вирішенні питання про момент припинення стягнення аліментів у справі, що розглядається, суд зауважує, що таке припинення здійснюється за загальними принципами стягнення аліментів, враховуючи, що аліменти є поточними місячними платежами для поточного забезпечення потреб дитини, а також з метою запобігання необґрунтованого перерахування відповідачу аліментів за той період, коли дитина з ним не проживала і знаходилась у платника аліментів, тому стягнення аліментів має бути припинено з дати подання позову до суду, тобто з 12.12.2024. Щодо вимоги позивача про звільнення від сплати заборгованості із сплати аліментів на користь відповідача. Згідно з частиною другою статті 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року суд, у випадках передбачених ст. 197 СК України, може частково або повністю звільнити платника аліментів від сплати заборгованості по аліментам. З аналізу зазначеної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. При цьому, слід звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок, суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні таких спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя. Тобто, в розумінні цих положень закону, підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами - можуть бути лише ті істотні обставини, які вплинули та пов`язані із самим фактом виникнення такої заборгованості. Інших підстав для звільнення від сплати заборгованості за аліментами діюче законодавство не передбачає. Як вже зазначалося вище, виключення запису про батьківство позивача є обставиною, що дійсно має істотне значення у розумінні частини другої статті 197 СК України, і відповідно, є підставою для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами, яка утворилась за період, коли він був записаний батьком дітей. Тобто, оспорювання батьківства та визнання особи не біологічним батьком є істотною обставиною, яка дає підстави для звільнення від сплати заборгованості з аліментів, що виникла в період, коли особа була записана батьком дитини. Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів вих. № 27.15-32/80471 від 01.08.2024 заборгованість [PERSON] по ВП № [NUMBER] станом на 31.07.2024 складає 21 870,20 грн (а.с. 16-17). З огляду на зазначені норми чинного законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, суд вважає необхідним звільнити [PERSON] , від сплати заборгованості по аліментам на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , стягнутих рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26.12.2013 року. Щодо позовної вимоги про стягнення сплачених аліментів, суд дійшов наступних висновків. Позивач просить стягнути з [PERSON] сплачені ним аліменти за ВП № [NUMBER] у розмірі 91 280,96 гривень. Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Правовий аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Судом встановлено, що аліментні виплати позивач здійснив в межах відкритого виконавчого провадження № [NUMBER] з примусового виконання судового рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 26.12.2013 року, що набрало законної сили, а, отже, відсутні правові підстави для можливості повернення цих коштів платнику аліментів. За загальним правилом, передбаченим частиною першою статтею 1215 ЦК України, безпідставно набуті аліменти не підлягають поверненню. Аналіз частини першої статті 1215 ЦК України свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Схожий за змістом висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та підтриманий сталою судовою практикою (постанова Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 382/1728/18). При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія "добросовісність" закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права. ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (частина п`ята статті 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків. З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів. Відповідно до положень статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Водночас, вимога про повернення коштів, витрачених на забезпечення життєдіяльності дитини, не відповідає інтересам дитини. Судом встановлено, що аліментні кошти витрачались на утримання дитини за відсутності будь-якої несумлінності з боку останньої, зворотного позивачем не доведено. Повернення отриманих за тривалий час дитиною аліментів може зашкодити інтересам дитини та поставити під загрозу її право на належний рівень життя та гармонійний розвиток її особистості. З іншого боку, позивач протягом десяти років знав, що в актовому записі про народження був записаний батьком дитини, виконував щодо неї батьківські обов`язки, тривалий час сплачував аліменти на її утримання та не оспорював своє батьківство. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Враховуючи те, що відповідно до частини першої статті 179 СК України саме неповнолітня дитина [PERSON] є власником одержаних на його утримання аліментів, а концепція забезпечення найкращих інтересів дитини є провідною у вітчизняному та міжнародному сімейному праві, вимоги позивача про повернення добровільно сплачених на утримання дитини аліментів не ґрунтуються на вимогах закону, зокрема і статті 1215 ЦК України. За відсутності достовірних доказів недобросовісного набуття аліментів, які є власністю дитини та якими розпоряджалась її мати в інтересах дитини, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення їх з відповідача на користь позивача як безпідставно набутих. З урахуванням викладеного, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. VІ. Розподіл судових витрат. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд керується положенням ст. 141 ЦПК України. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження судових витрат, понесених відповідачем у зв`язку з розглядом в суді справи представником відповідача було надано до суду договір № 12/02/25 від 12 лютого 2025 року, укладеному між адвокатом Денисенком С.В. та [PERSON] (а.с. 44), протокол погодження вартості послуг (а.с. 45), акт виконаних робіт до Договору № 12/02/25 від 12 лютого 2025 року (а.с. 45), ордер на надання правничої допомоги до договору № 12/02/25 від 12 лютого 2025 року (а.с. 44). Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, враховуючи категорію справи, обсяг виконаних робіт та наданих адвокатом послуг, значення справи для сторони відповідача суд вважає вказані витрати на правничу допомогу є співмірними, які підтверджуються вказаними вище матеріалами справи, а тому підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі пропорційному задоволених вимог та приймаючи до уваги складність справи. Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст. 141, 142 ЦПК України. Позивачем було пред`явлено 3 вимоги, ціна позову за які позивачем сплачено 1211,20 +1211,20 грн, В той же час, позивача було звільнено від сплати судового збору відповідно до п. 3 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. За приписами ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн за позовну вимогу щодо припинення стягнення аліментів, сплачений позивачем відповідно до квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №0.0.4059400908.1 від 11.12.2024 Окрім того, в порядку ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн за позовну вимогу про звільнення від сплати заборгованості по аліментам. У частині відмови у задоволенні позовних вимог судовий збір покладається на позивача. Представником відповідача надано акт виконаних робіт до договору про надання правничої допомоги № 12/05/25 від 12 лютого 2025 року, загальна вартість наданих послуг складає 7 000 грн. Так як, позовні вимоги задоволено на 2/3 частини, то вирішуючи питання про розподіл судових витрат у частині витрат на правничу допомогу, суд керується положенням ст. 141 ЦПК України, та вважає співмірним стягнути з позивача на користь позивача у розмірі пропорційному задоволених вимог, та враховуючи складність справи, а саме тому присуджує позивачу на користь відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн.

Outcome: partial