Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

02.12.2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з первісним позовом до [PERSON] третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Кольчинської селищної ради Мукачівського району про визначення місця проживання дитини. 17.02.2023 року відповідач (позивач за зустрічним позовом) [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON] третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Кольчинської селищної ради Мукачівського району про визначення місця проживання дитини. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 19.07.2023 року провадження по даній справі було зупинено до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку цивільного судочинства №303/5427/22 за позовом [PERSON] ( [PERSON] ) до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування - виконавчий комітет Кольчинської селищної ради про визнання незаконним утримання дитини на території України та повернення її за постійним місцем проживання в Польську Республіку до набрання законної сили рішенням по даній справі. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 05.12.2024 року провадження по даній справі відновлено. 12.02.2025 року від представника позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) [PERSON] - адвоката Стегура Н.Р. на дійшла заява про залишення первісного позову [PERSON] до [PERSON] третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Кольчинської селищної ради Мукачівського району про визначення місця проживання дитини - без розгляду. Згідно з вимогами ч.5 ст.257 ЦПК України, суд залишає позов без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду. Враховуючи вище наведене суд приходить до висновку, що первісний позов слід залишити без розгляду. Зустрічний позов мотивований тим, що 24.05.2019 року між сторонами було укладено шлюб, зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану у м. Любін, номер акту: 0211011/00/АМ/2019/667976 Республіка Польща. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 27.06.2022 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Від даного шлюбу у подружжя народився син - [PERSON] , [INFO] , який є громадянином України та проживає разом з матір`ю [PERSON] по місцю її проживання у належній на праві приватної власності квартирі та перебуває на її повному утриманні. [PERSON] , вважає за необхідне визначити місце проживання малолітнього сина спільно зі нею, так як вона за місцем реєстрації забезпечена житлом, яке не обтяжене, не перебуває під арештами та не є предметом судового спору отримує самостійний щомісячний дохід (у тому числі протягом 2022-2023 років), на відміну від первісного позивача, який проживає у спільній квартирі сторін у Польщі, що на теперішній час є предметом спору між сторонами, та вказує на недостатність його доходів у 2021 році та жодних даних з приводу наявності таких доходів у 2022 та в поточному році не подав, а також скаржиться на їх недостатність Відповідач, [PERSON] , участі в утриманні спільної дитини не бере взагалі, незважаючи на факт звернення до нього з офіційним листом ще на початку 2022 року щодо добровільної сплати коштів для утримання дитини Натомість, [PERSON] у вирішенні питання щодо приживання малолітнього сина разом із ним керується корисливою метою, адже ця обставина унеможливить виконання рішення суду Республіки Польші за результатами розгляду спору щодо спільної квартири сторін, у випадку необхідності її примусового відчуження. Сторони в судове засідання не з`явилися, повідомлялись належним чином, від позивача (за зустрічним позовом) [PERSON] та її представника [PERSON] надійшли заяви про розгляд даної справи без їх участі зустрічний позов підтримують повністю. Також від представника третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Кольчинської селищної ради Мукачівського району надійшла заява про розгляд даної справи без їх участі та надала висновок органу опіки та піклування про доцільність встановлення місця проживання малолітньої дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Так, судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 27.06.2022 року було розірвано, що підтверджується Рішенням Мукачівського міськрайонного суду. За час перебування у шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , який є громадянином України та проживає разом з матір`ю [PERSON] по місцю її проживання у належній на праві приватної власності квартирі та перебуває на її повному утриманні. Судом встановлено, що позивач (за зустрічним позовом) наполягає на визначенні місця проживання неповнолітнього сина разом з нею. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. З наявного в матеріалах справи висновку органу опіки та піклування Кольчинської селищної ради Мукачівського району від 10.02.2025 року № 34, враховуючи всі обставини, малий вік дитини, стан здоров`я дитини, те що мати забезпечує всі умови для проживання та розвитку дитини,

Outcome: approved