Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-09 00:00:00

Позивач звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом, в якому просив стягнути з ГУ ПФУ в Черкаській області на його користь 328\~266,75 грн., в якості відшкодування майнової шкоди у формі упущеної вигоди, та 328\~266,75 грн., в якості відшкодування моральної шкоди. Додатково позивач просив стягнути з відповідача судові витрати з оплати судового збору в сумі 9848 грн. та правничої допомоги в розмірі 7000 грн. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що з 04.02.2022р. позивач набув право на отримання пенсії за віком у зв`язку з чим 28.04.2022р. звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України з відповідною заявою, але рішенням відповідача від 29.04.2022р. позивачу було відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, через не зарахування певних періодів роботи, які зазначені в трудовій книжці. В подальшому позивач 15.02.2024р. повторно звернувся до відповідача з відповідною заявою про призначення пенсії, але відповідач повторно відмовив у призначенні пенсії, посилаючись на своє попереднє рішення від 29.04.2022р., внаслідок чого позивач оскаржив дії відповідача в судовому порядку. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 02.09.2024р. підтверджено протиправність дій ГУ ПФУ в Черкаській області та зобов`язано цей орган прийняти рішення про призначення позивачу з 15.02.2024р. пенсії за віком з урахуванням стажу періоду роботи з 08.06.1997р. по 31.12.2003р. Позивач стверджує, що протиправними діями відповідача йому завдано матеріальної шкоди, оскільки позивач був позбавлений права на отримання пенсії з 28.04.2022р. Розмір майнової шкоди позивач визначає у формі упущеної вигоди, як суму недоотриманої з вини відповідача пенсії за період з 28.04.2022р. по 15.02.2024р. в сумі 328\~266,75 грн. (21 місяць по 15\~631,75грн/міс). Також протиправними діями відповідача позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у тяжкості вимушених змін у його житті, позбавленні його та членів його сім`ї значної частини матеріального забезпечення, затратах часу та зусиль для відновлення попереднього стану. Розмір моральної шкоди позивач визначає пропорційно розміру майнової шкоди, а саме в сумі 328\~266,75 грн. У зв`язку з цим позивач просить стягнути з відповідача відповідні суми грошових коштів задля відшкодування завданої йому матеріальної та моральної шкоди. Відповідач заперечив проти позовних вимог та у письмовому відзиві просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Свою позицію обґрунтовує тим, що доводи позивача про завдання йому моральної шкоди не відповідають фактичним обставинам справи і засадам розумності, виваженості та справедливості. При цьому відповідач посилається на те, що позивач не обґрунтував та не довів жодними належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральної шкоди такого ступеню, що потребує компенсації у грошову еквіваленті. Відповідач зазначає, що сам по собі факт того, що є судове рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії щодо позивача не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Також відповідач зазначає, що пенсія не є доходом особи, а є лише одним із видів соціальних виплат, а тому заявлена позивачем сума не може вважатися збитком в розумінні статті 22 ЦК України (упущеною вигодою) . Тож відповідач вважає, що позивач висловлюючи свої доводи щодо відшкодування йому майнової та моральної шкоди, належним чином не обґрунтував та не довів жодними належними та допустимими доказами фактів заподіяння йому такої шкоди, а також не зазначив чим він керувався при розрахунку завданої йому шкоди. 04.12.2024р. судом відкрито провадження у справі та визначено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 20.12.2024р. від представника ГУ ПФУ в Черкаській області Шкаєва І.О., яка діє на підставі довіреності від 24.05.2023р., на адресу суду надійшов письмовий відзив проти позову, в якому викладено обґрунтування позиції відповідача проти позову. Позивач та його представник адвокат Шевченко О.А., який діє на підставі ордеру серії ВТ №1057358 від 06.12.2024р., в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Позивач пояснив, що вперше звернувся до органів ПФУ у м. Шпола з заявою про призначення пенсії у лютому 2022 року, проте йому було відмовлено. Таку відмову він оскаржив в адміністративному порядку до вищестоящого органу ПФУ, але всі структурні підрозділи ПФУ надавали йому роз`яснення, що в нього не вистачає стажу для призначення пенсії. Останній лист ПФУ з відповідними роз`ясненнями датований 26.07.2022р. Після цього позивач виїхав на заробітки до Республіки Польща. У лютому 2024 року він повторно звернувся до органів ПФУ з заявою про призначення пенсії за віком і йому знову було відмовлено, що змусило його звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів. Зауважив, що внаслідок протиправних дій органів ПФУ йому завдано значної шкоди, бо він не мав засобів для існування, що обумовило необхідність отримання коштів у позику і призвело до додаткових витрат зі сплати процентів за позичені кошти. Також зазначив, що внаслідок проти правних дій відповідача погіршився стан його здоров`я. Представник позивача підтримав позицію позивача та пояснив, що внаслідок протиправних дій відповідача позивач не отримував пенсію в період з квітня 2022 року по січень 2024 року, оскільки при правильному обчисленні відповідачем страхового стажу позивача, з урахуванням мотивів викладених у рішенні Черкаського окружного адміністративного суду від 02.09.2024р., то право на отримання пенсії за віком у позивача виникло з досягненням 60-річного віку. Зазначив, що розмір майнової та моральної шкоди обчислений позивачем виходячи з місячного розміру його пенсії, яка призначена з лютого 2024 року, пропорційно до періоду часу протягом якого позивач з вини відповідача не отримував пенсійних виплат. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, проте надав клопотання, в якому просив розглянути справу без його участі та відмовити у позові з врахуванням доводів відповідача, викладених у відзиві. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. [PERSON] народився [INFO] /а.с. 6-8/. 28.04.2022р. позивач звернувся до територіальних органів ПФУ з заявою про призначення пенсії за віком, проте рішенням від 29.04.2022р. позивача було повідомлено про відмову у призначенні пенсії. Відповідне рішення обумовлене тим, що станом на 04.02.2022р. страховий стаж позивача, який необхідний для розрахунку права на отримання пенсії за віком, складає 25 років 1 місяць 12 днів. В обґрунтування такого рішення відповідач посилався на те, що до страхового стажу не зараховані певні періоди роботи, зокрема: з 08.06.1997р. по 31.12.2003р., оскільки записи в трудовій книжці оформлені з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників /а.с. 20-21/. 15.02.2024р. позивач повторно звернувся із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надійшла до відповідача 19.02.2024р. за вхідним № 2757/Ш-2300-24). ГУ ПФУ в Черкаській області листом від 19.03.2024р. №4190-2757/Ш-02/8-2300/24 повідомило, що заяву позивача від 28.04.2022р. розглянуто та прийнято рішення від 29.04.2022р. №232650002330 про відмову у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, про що його було повідомлено листом від 09.05.2022р. № 2300-0212-8/21144 та роз`яснено порядок звернення, визначеного пунктом 1.1 Порядку № 22-1. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 02.09.2024р. у справі №580/6109/24, яке набрало законної сили 03.10.2024р., зобов`язано ГУ ПФУ в Черкаській області прийняти рішення про призначення з 15.02.2024р. [PERSON] пенсії за віком відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до його страхового стажу період роботи з 08.06.1997р. по 31.12.2003р. Ухвалюючи відповідне рішення суд виходив з того, що позивач не може бути позбавлений права на пенсійне забезпечення через неналежну організацію ведення обліку трудової книжки роботодавцем, а період роботи з 08.06.1997р. по 31.12.2003р. має бути зарахований до страхового стажу позивача згідно записів трудової книжки позивача у повному обсязі. /а.с. 10-13/. Відповідне рішення суду повністю виконане відповідачем, внаслідок чого позивачу з 15.02.2024р. призначено пенсію за віком в розмірі 15\~631,75 грн. на місяць /а.с. 14, 16-19/. При обчислені розміру пенсії відповідачем здійснений розрахунок страхового стажу позивача, який станом на 04.02.2022р., з урахуванням відомостей трудової книжки, становить 29 років 2 місяці 5днів /а.с. 15/. Зазначені обставини справи, окрім їх підтвердження письмовими доказами, повністю визнаються сторонами, а відтак суд вважає їх доведеними. За таких обставин позивач стверджує, що внаслідок протиправних дій відповідача він недоотримав пенсійних виплат за період часу з 28.04.2022р. до 15.02.2024р., тобто за 21 повний місяць, що з врахуванням розміру його пенсії складає суму коштів в розмірі 328\~266,75 грн. (21 місяць х 15\~631,75грн.), а відтак зазнав матеріальної шкоди в такому розмірі. Також позивач зазначає, що внаслідок протиправних дій відповідача зазнав моральної шкоди, яка полягає у тяжкості вимушених змін у його житті, позбавленні його та членів його сім`ї значної частини матеріального забезпечення, затратах часу та зусиль для відновлення попереднього стану. Розмір компенсації завданої моральної шкоди позивач оцінює в сумі 328\~266,75грн., що є пропорційним розміру недоотриманої суми пенсії. За таких обставин позивачка звернулась до суду з даним позовом. Таким чином спір між сторонами виник з правовідносин про відшкодування шкоди, завданої внаслідок порушення державним органом законних прав та інтересів фізичних осіб, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК). Надаючи оцінку доводам учасників справи та обставинам спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права. Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно. Стосовно вимог про відшкодування матеріальної шкоди у формі упущеною вигоди. Неодержаний дохід (упущена вигода) це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим грошових сум (чи інших цінностей), якби інший учасник правовідносин не допустив правопорушення. Якщо ж позивач не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з відповідача не стягується. При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання відповідачем своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті позивачем для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення (постанови Верховного Суду України від 14.06.2017 у справі №923/2075/15, від 09.12.2014 у справі № 5023 4983 12). Конституція України гарантує право на соціальний захист громадян, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом (частина перша статті 46); соціальний захист пов`язується з неможливістю мати заробіток (трудовий дохід), його втратою чи недостатнім рівнем життєвого забезпечення громадянина і непрацездатних членів його сім`ї, зокрема у випадку безробіття як соціально-економічного явища; загальнообов`язкове державне соціальне страхування становить систему прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає надання соціального захисту, що включає матеріальне забезпечення громадян у разі хвороби, повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках (абзаци другий, третій пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 28 квітня 2009 року № 9-рп/2009). У Законі України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що пенсією є «щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом» (стаття 1). Законодавець, регулюючи відносини у сфері загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, виходив з того, що воно має здійснюватися за певними принципами, перелік яких наведений в статті 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зокрема: заінтересованості кожної працездатної особи у власному матеріальному забезпеченні після виходу на пенсію; рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування; диференціації розмірів пенсій залежно від тривалості страхового стажу та розміру заробітної плати (доходу); солідарності та субсидування в солідарній системі; державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим законом; обов`язковості фінансування за рахунок коштів Пенсійного фонду України витрат, пов`язаних з виплатою пенсій та наданням соціальних послуг, в обсягах, передбачених цим законом. Беручи до уваги аналіз відповідних конституційних приписів, міжнародної практики і положень законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, а також підпункту 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, що містить перелік доходів громадян, які підлягають оподаткуванню, до якого не включено пенсію, Конституційний Суд України дійшов висновку, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист громадян, яке згідно з частиною другою статті 46 Конституції України гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням і не є заробітком громадян або іншим доходом, пов`язаним з будь-яким видом діяльності. Такий висновок закріплений у рішенні Конституційного Суду України від 27.02.2018 № 1- р/2018 у справі №1-6/2018, у якому суд дійшов висновку, що пенсія - це не один із видів доходу, а один із видів соціальних виплат у розумінні статті 46 Конституції України. Відповідно до норм цивільного права, шкода це будь-яке знецінення блага, що охороняється правом, тому її поділяють на майнову і немайнову. Поряд із поняттям «шкода», законодавець використовує поняття «збитки». Як зазначалося, відповідно до ст. 22 ЦК збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Отже, збитки - це грошова оцінка шкоди, яка має місце у разі неможливості відшкодування шкоди в натурі. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до пункту 2 частини другої тієї ж статті збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що між сторонами був наявний спір щодо порядку розрахунку розміру страхового стажу позивача, який обчислюється при призначенні пенсії за віком. Позивач не оскаржував окремо в судовому порядку рішення органів ПФУ щодо наслідків розгляду його заяви про призначення пенсії за віком від 28.04.2022р., а звернувся до суду для вирішення спору з відповідачем лише після повторного подання ним заяви про призначення пенсії за віком, яку ним було подано 15.02.2024р., заявивши в тому числі вимогу про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Черкаській області від 29.04.2022р. №232650002330 про відмову в призначені пенсії. Натомість ухвалюючи рішення від 02.09.2024р. у справі №580/6109/24 у справі за позовом [PERSON] до ГУ ПФУ в Черкаській області про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, Черкаський окружний адміністративний суд відмовив у задоволенні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Черкаській області від 29.04.2022р. №232650002330 про відмову в призначені пенсії через необґрунтованість такої вимоги. В обґрунтування мотивів ухвалення такого рішення суд зазначив, що подавши 15.02.2024р. повторно заяву про призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 1058, позивач ініціював новий склад правовідносин, що є предметом дослідження у межах цієї справи. Крім того, суд врахував, що у поданій до суду заяві від 04.07.2024р. (вх. суду від 08.07.2024р. №33033/24) позивач вказав, що його звернення від 15.02.2024р. мало бути розглянуто як нове звернення і не має бути пов`язано зі зверненням дворічної давності. Отже слід виснувати, що позивач для реалізації свого права на отримання пенсії за віком ініціював нове звернення до органів ПФУ з заявою про призначення пенсії за віком у 2024 році та не оспорював в судовому порядку правомірність рішень органів ПФУ про наслідки розгляду заяви про призначення пенсії, поданої у 2022 році, внаслідок чого пенсія призначена позивачу саме з моменту подання ним його заяви від 15.02.2024р. З огляду на те, що пенсійні виплати не є доходом особи, а лише є одним із видів соціальних виплат, то заявлена позивачем сума збитку у вигляді упущеної вигоди, не може вважатися збитком у розумінні статті 22 ЦК, а відтак позовні вимоги про відшкодування матеріальних збитків є неправомірними та не підлягають задоволенню. Стосовно вимог про відшкодування моральної шкоди, то суд виходить з наступного. За змістом статті 23 ЦК моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Отже, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, про що було роз`яснено в п.3 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Крім того, зі змісту наведених норм випливає, що основною умовою відшкодування моральної шкоди є те, що остання повинна бути заподіяна протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин та полягати у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 року справі № 804/2252/14, від 31.01.2018 року у справі № 813/5138/13-а та в рішеннях Верховного Суду від 12.02.2018 року у справі № 800/500/16, від 01.03.2018 року у справі № 9901/377/18. Слід звернути увагу, що моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. При оцінці обґрунтованості вимог у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди, слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. З огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Насамперед, йдеться про визнання критично розглянутих національним судом (крізь призму обставин справи) і достатньо аргументованих, з огляду на суть порушеного права й характер правопорушення, показань сторін достатніми доказами для прийняття рішення щодо вимог з приводу відшкодування моральної шкоди. Такий підхід цілком узгоджувався б і з думкою Європейського суду з прав людини, викладеною ним у рішенні від 28.05.1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства», де зазначається, що, «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які, як заявниці, зіткнулися з проблемами початку або продовження свого подружнього життя, можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. При цьому, однак, задовольняючи вимоги щодо компенсації моральної шкоди, Європейський суд з прав людини подекуди посилається на зазнані заявниками незручності, певне розчарування та страждання в результаті встановленого порушення (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Антоненков та інші проти України» // Офіційний вісник України. 2006. № 41. Ст. 2784), інші конкретизовані вияви немайнових втрат заявника, а іноді не вважає за потрібне чітко кваліфікувати їх вид і характер (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Чуян проти України»). Крім критеріїв визначених у ст. 23 ЦК (характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи), при визначені розміру грошового відшкодування моральної шкоди, судом, зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а змістом моральних страждань потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Додатково слід зауважити, що моральною шкодою визначаються навіть не самі страждання, а саме негативні наслідки немайнового характеру, які ними спричиненні, оскільки тільки вони становлять розуміння шкоди як обов`язкової умови відповідальності. В цьому контексті суд бере до уваги, що тяжкість переживання психотравмуючої події повністю залежить від індивідуально-психологічних особливостей людини, якій завдано моральну шкоду, від її темпераменту, стійкості афективно-вольових процесів, рівня суб`єктивного контролю, стресостійкості, соціальної адаптованості, способу реагування на фруструючі події. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17 Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції, які не завжди досягають рівня страждання або приниження. По обставинам спірних правовідносин в даній справі судом встановлено, що підставою вимог про відшкодування моральної шкоди є протиправна бездіяльність відповідача, яка полягала у відмові відповідача здійснити призначення та виплату пенсії позивача фактично з 28.04.2022р. оскільки відповідач заперечував можливість реалізації відповідного права позивача. Протиправний характер такої бездіяльності встановлений рішенням адміністративного суду від 02.09.2024р. №580/6109/24, оскільки адміністративний суд, задовольняючи адміністративний позов частково, виходив з того, що позивач не може бути позбавлений права на пенсійне забезпечення через неналежну організацію ведення обліку трудової книжки роботодавцем, а період роботи з 08.06.1997р. по 31.12.2003р. має бути зарахований до страхового стажу позивача згідно записів трудової книжки позивача у повному обсязі. Протиправність дій відповідача фактично створила перешкоди для реалізації позивачем права на отримання пенсії за віком, розмір якої з 15.02.2024р. з урахуванням здійснених відповідачем розрахунків складає 15\~631,75грн. на місяць, що у понад п`ять разів перевищує показник прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць у 2024 році в Україні. До того ж слід звернути увагу, що право на отримання пенсійних виплат є реалізацією конституційних гарантій соціального захисту для всіх громадян України. Протиправний характер дій відповідача призвів до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був обмежений у праві на пенсію протягом двох років поспіль лише на тій підставі, що відповідач протиправно переклав на позивача відповідальність за неналежну організацію ведення обліку трудової книжки роботодавцем. Отже в даному випадку суд доходить висновку про обґрунтованість доводів позивача про завдання йому моральної шкоди у вигляді душевних страждань, які за своїм змістом та ступеню негативного впливу досягають такого значення, коли звичайне відновлення його прав та становища є недостатнім для усунення негативних наслідків, завданих протиправною бездіяльністю завдавача шкоди. В даному випадку відповідач не довів, що його тривала протиправна бездіяльність не викликала у позивача психічне напруження у зв`язку з негативними переживаннями, нервозністю, дратівливістю, пов`язаних з необхідністю захисту його порушеного права на отримання передбаченого законом пенсійного забезпечення, та додаткове психічне напруження, викликане дискримінацією під час розгляду реалізації його прав порівняно з іншими особами. Таким чином, зважаючи на очевидний характер протиправності бездіяльності пенсійного органу, тривалий характер порушення, зміст обмеження права позивача суд доходить висновку про безумовну наявність факту душевних переживань у позивача, а отже і заподіяння йому моральної шкоди внаслідок порушення відповідачем його прав, а також права позивача на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями, бездіяльністю органів державної влади та їх посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Що стосується її розміру, то відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Позивач просив стягнути з відповідача в якості відшкодування моральної шкоди суму коштів в розмірі 328\~266,75грн., що еквівалентно розміру його пенсії за 21 місяць. Натомість, визначаючи розмір справедливого, розумного, належного та достатнього грошового відшкодування моральної шкоди суд виходить з того, що в даному випадку мова йде про справедливе та розумне відшкодування, а не про покарання відповідача за неправильне тлумачення нормативно-правових актів, і, відповідно, таке відшкодування не має призводити до необґрунтованого збагачення позивача та невиправданої розтрати коштів державного бюджету. З урахуванням встановлених судом обставин, характеру спричиненої позивачу моральної шкоди, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд доходить висновку, що визначений позивачем розмір грошового еквіваленту моральної шкоди є непропорційним порівняно із характером спричинених моральних страждань, а тому з відповідача на користь позивача в якості відшкодування моральної шкоди слід стягнути суму коштів в розмірі 3000 грн., що еквівалентно середньому показнику прожиткового мінімуму на одну особу в Україні у 2024-2025 роках, що буде належним і достатнім засобом грошової компенсації такої шкоди. Подібний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 28.08.2023 у справі №334/8145/17. За таких обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що відповідні судові витрати по справі складаються з судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду з позовом в сумі 9848 грн. /а.с. 1/, а також витрат позивача на оплату правничої допомоги в розмірі 7000 грн. /а.с. 22-24/. В даному випадку ціна позову складала 656\~533,50 грн., а задоволенню підлягають вимоги в межах суми 3\~000 грн., що складає 0,5% від ціни позову. Отже на підставі ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України позивачу слід компенсувати за рахунок відповідача витрати з оплати судового збору на суму 49 грн. (9848грн. * 0,5%) та витрати з оплати правової допомоги на суму 35 грн. (7000грн. * 0,5%), що разом складає 84 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial