Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-05 00:00:00

[PERSON] 09.12.2020 звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , треті особи - [PERSON] , Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Київ), про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з червня 2011 року по 10 червня 2019 року; визнання недійсним заповіту, який складений 27.01.2005 від імені [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Лазарєвою Л.І. та зареєстрований в реєстрі за № 2-284; визнання права власності за законом на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] та на квартиру [ADDRESS] . 02.04.2021 третя особа [PERSON] звернулася до суду з позов із самостійними вимогами щодо предмета спору до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Київ), у якому просить визнати недійсним заповіт від 27.01.2005, складений від імені [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Лазарєвою Л.І. та зареєстрований в реєстрі за № 2-284; визнати за нею право власності за законом на спадкове майно, а саме: 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] та на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування вказаного позову зазначила, що вона є рідною племінницею спадкодавця [PERSON] по лінії матері та є спадкоємицею другої черги за правом представлення. Спадкодавець [PERSON] помер [INFO] . Відповідач [PERSON] приховувала від неї факт смерті дядька. Дізнавшись випадково, що [PERSON] помер, вона 14.01.2020 звернулася до Двадцять першої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті останнього, та з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом. Проте, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що нею пропущений строк для подання заяви про прийняття спадщини. [PERSON] є громадянкою рф, познайомилася з дядьком, коли той зловживав алкоголем. Постійно у належній дядькові спірній квартирі не проживала та була зареєстрована за іншою адресою, неодноразово той жалівся, що [PERSON] не покидає квартиру, забирає в нього гроші та звертався до поліції, ніякого спільного господарства вони не вели. Дядько їй неодноразово казав, що не бажає спілкуватися з цією жінкою, проте не знає, як її позбутися. Також їй стало відомо про існування заповіту від 27.01.2005, складеного від імені [PERSON] на користь відповідача [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Лазарєвою Л.І., номер у реєстрі 2-284, за яким дядько, нібито, заповідав усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, [PERSON] . Проте, дядько не мав на меті складання заповіту, дітей та сім`ї не мав і завжди казав, що усе його майно перейде до неї як спадкоємиці. [PERSON] є невідомою особою, яку ніколи не бачили поруч з [PERSON] , вона не проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, не вела з ним спільного господарства. [PERSON] у листопаді 2006 року звертався до поліції з заявою про викрадення документів на квартиру. Зловживання дядьком алкогольними напоями призвело до того, що у квартирі були присутні невідомі особи, з якими він розпивав спиртні напої та які і могли заволодіти правовстановлюючими документами на квартиру. Позивач упевнена, що [PERSON] вказаний заповіт не підписував, підпис від його імені у заповіті від 27.01.2005 є підробленим, а тому складання вказаного заповіту не відповідало внутрішній волі [PERSON] , у зв`язку з чим є підстави для визнання його недійсним. Після смерті дядька залишилося спадкове майно, а саме: 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS] (1/2 частина якого належить їй на праві власності після смерті матері) та квартира [ADDRESS] , а тому, враховуючи, що вона є єдиною спадкоємицею за законом після смерті [PERSON] , третя особа [PERSON] просить визнати за нею право власності на вказане нерухоме майно в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою судді від 22.12.2020 відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 16.04.2021 позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Київ), про визнання заповіту недійсним, продовження строку для прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження з позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Київ), [PERSON] , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно. Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 10.06.2021 позовну вимогу третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Київ), про продовження строку для прийняття спадщини залишено без розгляду. 11.06.2021 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Івановим І.О. поданий відзив на позовну заяву третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] , у якому представник відповідача зазначив про необгрунтованість заявлених позовних вимог в частині визнання недійсним заповіту від 27.01.2005, за яким усе своє майно спадкодавець [PERSON] заповідав [PERSON] . Разом з тим, представник відповідача погодився з вимогами позову про те, що [PERSON] не доведений факт проживання зі спадкодавцем [PERSON] однією сім`єю. 18.06.2021 до суду надійшли пояснення представника третьої особи - Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), у яких представник, посилаючись на норми цивільного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, просив ухвалити законне та обгрунтоване рішення у справі. 17.02.2022 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Морозовою Т.В., поданий відзив на позовну заяву третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] , у якому представник просила позов задовольнити частково, відмовити у задоволенні вимог про визнання права власності на спадкове майно. Зазначила, серед іншого, що відповідач [PERSON] постійно у період з 01.06.2011 по 10.06.2019 проживала однією сім`єю зі спадкодавцем [PERSON] у його квартирі, вони вели спільне господарство. [PERSON] з дядьком стосунків не підтримувала, не спілкувалася з ним, останній опинився у дуже складних життєвих обставинах, у квартирі була повна антисанітарія і чоловік за станом свого здоров`я потребував допомоги, проте був зовсім самотній. [PERSON] не цікавилася життям дядька і не знала про його смерть. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 23.06.2023 у справі призначено судову почеркознавчу експертизу. 17.10.2024 до суду надійшов висновок експерта № 7490/24-32 від 04.10.2024 за результатами проведеної у справі судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 21.11.2024 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Київ), [PERSON] , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Ухвалою суду від 21.11.2024, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.12.2024 справу передано в провадження судді Оболонського районного суду м. Києва Тихій О.О., у зв`язку з чим, на підставі ч. 12 ст. 33 ЦПК України, розгляд справи розпочато зі стадії розгляду справи по суті. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] у судове засідання надала заяву про розгляд справи за її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримала. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , а також представник відповідача [PERSON] - адвокат Нищенко С.І., у судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, про день, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Представник третьої особи - Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), у судове засідання не з`явився, справу просили розглянути за відсутності представника управління. Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 12.06.2019. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно у вигляді квартири [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 22.11.2019 за № 41828. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази належності спадкодавцю [PERSON] на праві власності 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] . Згідно з матеріалами спадкової справи № 02-14/443/2019, заведеної Двадцять першою київською державною нотаріальною конторою щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , з заявами про прийняття спадщини звернулися [PERSON] (заява від 20.06.2019 вх. № 1208), [PERSON] (заява від 24.10.2019 вх. № 2070), [PERSON] (заява від 14.01.2020 вх. № 49). Як убачається з заяви [PERSON] остання прийняла спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] , за правом представлення, так як рідна сестра спадкодавця (мати [PERSON] ) - [PERSON] померла [INFO] . У вказаній заяві [PERSON] просила видати їй свідоцтво про право на спадщину. Постановою державного нотаріуса Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С. від 14.01.2020 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що залишилося після смерті її рідного дядька [PERSON] , який помер [INFO] , у зв`язку з тим, що нею пропущений передбачений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини. У статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» зазначено, що кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання, крім ухвал про арешт майна та тимчасовий доступ до речей та документів у кримінальних провадженнях, які підлягають оприлюдненню не раніше дня їх звернення до виконання. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - Реєстр) - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Суд загальної юрисдикції вносить до Реєстру всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту. Порядок ведення Реєстру затверджується Вищою радою правосуддя. Згідно з ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. З наведеного убачається, що суд не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими, набрали законної сили та були чинними на час розгляду заяви про забезпечення позову. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 23 березня 2021 року у справі № 910/3191/20, від 24 жовтня 2024 року у справі № 752/8103/13-ц. Так, з відкритих джерел - Єдиного державного реєстру судових рішень, за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/105394562, судом встановлено, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20.07.2022, яке набрало законної сили 20.08.2022, позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), [PERSON] , про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, задоволено; встановлено [PERSON] додатковий строк 2 (два) місяці для подання заяви про прийняття спадщини, що залишилась після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Крім того, у матеріалах спадкової справи наявний заповіт, посвідчений державним нотарісом Першої київської державної нотаріальної контори Лазарєвою Л.І. 27 січня 2005 року за реєстровим номером 2-2845 від імені [PERSON] , [INFO] . Згідно з даним заповітом [PERSON] , [INFO] , усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті і на що він за законом матиме право, заповідав [PERSON] , [INFO] . Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. ст. 1222, 1223 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини та право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. За приписами ч. 3 ст. 1266 ЦК України (Спадкування за правом представлення) племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно зі статтею 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. У частинах другій та четвертій статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Згідно з вимогами статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасників правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами». Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 21.02.2024 у справі № 574/1342/13-ц "Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним» (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18)). Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22))". Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як зазначалося вище, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (абзац 1 частини другої статті 1247 ЦК України). Таким чином, підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (частина перша статті 1257 ЦК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У ході розгляду даної справи на підставі ухвали суду від 23.06.2023 проведено судову посмертну почеркознавчу експертизу. Згідно з висновком експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (КНДІСЕ) Голіяна М. від 04.10.2024 № 7490/24-32 за результатами проведеної судової почеркознавчої експертизи підпис від імені [PERSON] , що міститься в графі «Підпис:» заповіту, складеного 27.01.2005 та посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Лазарєвою Л.І. за реєстровим номером 2-284, виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Рукописні записи: «Заповіт прочитано мною вголос.», « [PERSON] » в заповіті, складеному 27.01.2005 та посвідченому державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Лазарєвою Л.І. за реєстровим номером 2-284, виконані не [PERSON] , а іншою особою. Вказаний висновок складений за результатами проведеної в рамках даної цивільної справи судової почеркознавчої експертизи, є належним і допустимим доказом, виконаний відповідно до вимог ст. 103 ЦПК України компетентним експертом, який попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків, є повним і обґрунтованим. З висновку вбачається узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковими висновками експертизи. Вказаний висновок судового експерта не спростований іншими матеріалами справи. За таких обставин, заповіт, складений від імені [PERSON] 27.01.2005 та посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Лазарєвою Л.І. за реєстровим номером 2-284, є нікчемним на підставі частини першої статті 1257 ЦК України. Враховуючи, що заповіт, складений 27.01.2005 від імені [PERSON] та посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Лазарєвою Л.І. за реєстровим номером 2-284, заповідачем особисто не складався та ним не підписувався, а отже є нікчемним в силу закону, вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту права чи інтересу третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у зв`язку з чим позовна вимога про визнання його недійсним не підлягає задоволенню. Разом з тим, з огляду на встановлені судом обставини справи, з метою реального захисту прав [PERSON] як спадкоємиці за законом другої черги, суд вважає за необхідне в резолютивній частині судового рішення вказати про нікчемність заповіту складеного від імені [PERSON] 27.01.2005 та посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Лазарєвою Л.І. за реєстровим номером 2-284, тим самим задовольнивши позовні вимоги частково. Щодо позовних вимог про визнання за [PERSON] права власності на спадкове майно, а саме: 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з положеннями пункту 23 постанови Пленуму Верховного суду № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, в установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до частин 1, 10 статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Свідоцтво про право на спадщину видається після спливу строку для прийняття спадщини. Згідно з пунктом 4 Глави 10 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Як встановлено судом вище, постановою державного нотаріуса Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С. від 14.01.2020 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що залишилося після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , у зв`язку з тим, що [PERSON] пропущений передбачений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини. Разом з тим, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 20.07.2022, яке набрало законної сили 20.08.2022, [PERSON] встановлений додатковий строк 2 (два) місяці для подання заяви про прийняття спадщини, що залишилась після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Третьою особою [PERSON] не доведено існування будь-яких інших перешкод для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] у позасудовому порядку за умови встановлення судом нікчемності заповіту, складеного 27.01.2005 від імені спадкодавця [PERSON] та посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Лазарєвою Л.І. за реєстровим номером 2-284. При цьому, суд не повинен підміняти функції органів нотаріату. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. Тому суд зазначає, що третя особа [PERSON] не позбавлена права оформлення спадщини у встановленому законом порядку, під час якого нотаріус має перевірити наявність правомірних підстав для видачі їй свідоцтва про право на спадкове майно. З огляду на наведене позов в цій частині не підлягає задоволенню. Інші доводи сторін не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь держави у дольовому порядку підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн. (ставка судового збору за вимогу немайнового характеру станом на день звернення [PERSON] до суду з позовом), з кожної по 454,00 грн.

Outcome: partial