Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

У листопаді 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» (далі\~ ТОВ\~«БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ,\~товариство) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості. Позов обґрунтовано тим, що 31 грудня 2018 року між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено заяву-анкету про надання банківських послуг № 2022228731_CARD, в якій визначено умови обслуговування кредитної лінії, зокрема, нарахування банком процентів за користування кредитом 5% на місяць, окрім пільгового періоду 0,01% річних. Отже, підписавши цю заяву-анкету, відповідач прийняв пропозицію банку і погодився з тим, що договір разом із правилами, тарифами, публічним договором є невід`ємною його частиною та зобов`язався належним чином їх виконувати. Банк свої зобов`язання за даним кредитним договором виконав у повному обсязі, тобто надав [PERSON] кредитні кошти, що стверджується, зокрема відповідним розрахунком заборгованості. Зазначало товариство, що відповідач деякий час здійснював погашення кредитної заборгованості та останній платіж був здійснив 16.04.2021. Однак на день відступлення права вимоги, а саме 24.03.2023 /на підставі договору факторингу № 24/03/23 укладеному між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ»/ його загальний розмір заборгованості згідно з розрахунком становить 55 749, 63 грн, із яких 30\~000 грн заборгованості за тілом кредиту та 25\~749,63 грн заборгованості по відсотках. Указувало і на те, що 23 вересня 2024 року відповідачу було направлено вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором по карті, яка була ним отримана, але заборгованість залишилась так і непогашеною. Посилаючись на наведені вище обставини товариство просило суд стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь заборгованість за заявою-анкетою про надання банківських послуг АТ «ОТП БАНК» 2022228731_CARD від 31.12.2018 у розмірі 55 749, 63 грн, із яких 30\~000 грн заборгованості за тілом кредиту і 25\~749,63 грн заборгованості по відсотках, а також понесені у справі судові витраті по сплаті судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 02 грудня 2024 року цю справу за позовом ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» до [PERSON] передано за територіальною підсудністю до Міжгірського районного суду Закарпатської області (а.с.68, 69). Ухвалою судді\~Міжгірського районного\~суду Закарпатської\~області від\~06\~січня 2025\~року прийнято\~цей позов\~до розгляду\~та відкрито\~спрощене позовне\~провадження у\~цій справі\~без виклику\~сторін (а.с.76, 77). Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 24 січня 2025\~року продовжено подальший розгляд цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням /викликом/ сторін (а.с.85). Своїм правом подати відзив на позов ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» відповідач [PERSON] не скористався. Представник позивача у судове засідання не з`явився повторно, хоча був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи, однак у заявах від 10.01.2025 і від 28.01.2025 (а.с.80, 81, 90, 91) просив суд розглянути справу без його участі та щодо ухвалення заочного рішення суду не заперечив. Відповідач [PERSON] також у судове засідання не з`явився повторно, хоча повідомлявся належним чином про дату, час і місце розгляду справи відповідно до положень ч. 11 ст. 128 ЦПК України (а.с.88, 109). Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 5 березня 2025\~року постановлено провести заочний розгляд цієї справи. З огляду на наведене вище суд уважає за можливим розглянути цю справу за відсутності сторін за наявними матеріалами, які є достатніми для ухвалення законного та обґрунтованого рішення суду. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~247\~ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини у справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для справи, суд зазначає таке. Судом установлено, що 31 грудня 2018 року [PERSON] підписав заяву-анкету про надання банківських послуг АТ «ОТП БАНК» 2022228731-CARD (а.с.14), паспорт споживчого кредиту (а.с.15), заяву фізичної особи на встановлення кредитної лінії/зміну розміру кредитної лінії (а.с.16). З розписки [PERSON] видно, що ним отримано банківську карту № [NUMBER] із терміном її дії до вересня 2021 року (а.с.17). Як слідує з розрахунку заборгованості [PERSON] , то його заборгованість перед АТ «ОТП Банк» станом на 24 березня 2023 року становить 55\~749,63 гривень (а.с.18-34). При цьому останній платіж відповідачем було здійснено 16 квітня 2021 року в розмірі 3\~300 гривень (а.с.24). Зі звіту-рахунку за період із 31.12.2018 по 24.03.2023 (а.с.35-52) убачається, що станом на 14 березня 2023 року заборгованість [PERSON] становить 30\~000 грн за тілом кредиту і 25\~749,63 грн /25 489,68+238,99+20,96=25\~749,63/ заборгованості по відсотках (а.с.52). Відповідно до нотаріально посвідченого договору факторингу № 24/03/23 від 24.03.2024 і додатку № 1 до нього АТ «ОТП Банк» відступило, передало право грошової вимоги ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ», зокрема і щодо [PERSON] за кредитним договором № 2022228731 від 31.12.2018 загальною сумою заборгованості 55 749, 63 грн, із яких 30\~000 грн заборгованості за тілом кредиту і 25\~749,63 грн заборгованості по відсотках (а.с.7-12). Як свідчить тлумачення ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України). Частиною другою\~статті 1050 ЦК України\~визначено, що у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до частин 1, 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою позикодавцю в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України\~про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Ураховуючи викладене право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов?язання. Такі правові висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18, постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 569/13606/17-ц тощо. Отже, строк спливу дії картки є кінцевим строком дії кредитного договору. Як уже зазначалося вище відповідно до заяви-анкети від 31.12.2018 [PERSON] було видано кредитну картку № [NUMBER] із терміном її дії до вересня 2021 року (а.с.17). З огляду на це вимоги банку про стягнення процентів після вересня 2021 року, тобто після закінчення строку дії кредитного договору не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. При цьому після закінчення строку дії кредитного договору права та інтереси позивача щодо наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, однак із такими вимогами у порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України позивач у цій справі до [PERSON] не звертався. Як убачається зі звіту-рахунку за розрахунковий період станом на 30 вересня 2021 року, заборгованість [PERSON] становила 30\~000 грн за тілом кредиту /3 819,19 грн за безготівковими операціями + 17\~164,12 грн за готівковими операціями + 9\~016,69 грн простроченої заборгованості = 30\~000 грн), а також 1\~340,41 грн заборгованості загальної суми нарахованих відсотків /215,73 грн відсотки за безготівковими операціями + 922,88 грн відсотків за готівковими операціями + 194,70 грн відсотків за прострочену заборгованість = 1\~340,31/ (а.с.47 і на звороті). Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як кореспондують частини перші ст. 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland\~v.\~the\~United\~Kingdom). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини» (Salman v. Turkey, заява № 21986/93, п. 100, ECHR 2000-VII). Отже, з огляду на наведене вище суд доходить висновку, що позивач частково довів поза розумним сумнівом належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку між собою достатніми доказами свою вимогу, а відтак позов підлягає до часткового задоволення, а саме стягнення з відповідача на користь позивача 31 340,31 грн заборгованості станом на кінець вересня 2021 року /на час закінчення строку дії кредитного договору/, яка складається з 30\~000 грн заборгованості за тілом кредиту і 1\~340,31 грн заборгованості загальної суми нарахованих відсотків. У задоволені решти вимог слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення\~(SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до\~ч.\~1,\~пункту 3\~ч.\~2\~ст.\~141\~ЦПК України\~судовий збірпокладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивача ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» понесені останнім у справі судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1\~701,74 гривні /1) (31340,31 / 55749,63) х 100 = 56,2%; 2) 3028 х 56,2% = 1701,74/. Водночас у заяві від 20.01.2025, яка надійшла до суду засобами поштового зв`язку 28.01.2025, позивач ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» просило суд стягнути з [PERSON] на свою користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8\~500 грн (а.с.93, 94, 104). Так, статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (ч. 1 ст. 15 ЦПК України). Положеннями ч. 1, пунктів 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з учиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Частинами 1-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Як уже вказувалося вище пунктом 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом установленого строку така заява залишається без розгляду. Як установлено матеріалами справи інтереси позивача ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» у цій справі щодо підготовки позовних документів до суду представляла адвокатка Чміль Ю. В., яка діяла на підставі ордеру серії АЕ № 1248536 (а.с.96),\~ договору про надання правової (правничої) допомоги від 01.05.2023 за № 1/05-23 і додатку № 1 до цього договору від 01.05.2023, укладених між адвокатським бюро «Юлії Чміль» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» (а.с.97-103), акту про надання правничої допомоги № 1501-25 від 15.01.2025 до договору про надання правової (правничої) допомоги від 01.05.2023 за № 1/05-23 щодо вартості послуг у розмірі 8\~500 гривень (а.с.104). Отже, з приводу заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу та з урахуванням вимог пункту 3\~ч.\~2\~ст.\~141\~ЦПК України\~та наведеного\~вище,\~суд уважаєза необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» 4 777 грн /8500 х 56,2% = 4777/ понесених витрат на правову (правничу) допомогу.

Outcome: partial