Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , Житлово-Будівельного Кооперативу «Парус Парк». Просив визнати Договір № 1520/1012-18-01 про відступлення прав та заміну сторони в зобов`язанні від 12 грудня 2019 року недійсним як такий, що укладений другим із подружжя без його згоди, визнати недійсними як похідні: Договір № 1520/1012-18 про здійснення пайового внеску в Обслуговуючий кооператив «Житлово-Будівельний Кооператив «Парус Парк,» (нова редакція) від 12 грудня 2019 року, Додаток №3 до Договору № 1520/1012-18 про здійснення пайового внеску в Обслуговуючий кооператив «Житлово-Будівельний Кооператив «Парус Парк», (нова редакція) від 12 грудня 2019 року, та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 66,1 кв.м. (реєстраційний номер 2011742646101). Позивачем 19.02.2021 року подано уточнену позовну заяву від 02.06.2020 року, в якій просив визнати недійсним Договір № 1520/1012-18-01 про відступлення права та заміну сторони в зобов`язанні від 12 грудня 2019 року. Уточнена позовна заява прийнята судом 08.02.2022 року. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі із відповідачкою, у грудні 2018-го року погодився на пропозицію дружини придбати квартиру в новобудові для їх спільної малолітньої дочки. Після чого отримав на підприємстві, котре очолює (ПП Авіафінсервіс), позику в розмірі 1943833,00 грн., за котру придбав будівельні матеріали, які відповідачкою в присутності голови кооперативу [PERSON] 10.12.2018 було внесено як пайовий внесок до Обслуговуючого кооперативу «Житлово-Будівельний Кооператив» «Парус Парк», по що свідчить акт прийому - передачі будівельних матеріалів від 10.12.2018 року. Зазначена сума є остаточною вартістю придбання квартири, попередньо погодженою [PERSON] з керівництвом будівельної організації (кооперативу). Позивач вважає, що грошові кошти, отримані ним, та придбані будівельні матеріали є спільною сумісною власністю подружжя. Ні усної, ні письмової згоди на вчинення подальших правочинів із зазначеним цінним майном позивач своїй дружині [PERSON] не надавав. Проте, відповідачка, діючи недобросовісно, знаючи, що придбані позивачем будівельні матеріали на суму 1943833,00 грн. є майном та об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, без отриманої усної та письмової згоди [PERSON] , 12 грудня 2019 року уклала в присутності та з участю голови кооперативу Манзія О.В. тристоронній Договір № 1520/1012-18-01 про відступлення прав та заміну сторони в зобов`язанні на користь своєї матері [PERSON] , передала свої права іншій особі за правочином. [PERSON] , набувши права первісного кредитора в подальшому отримала відповідні документи та зареєструвала право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 66,1 кв. м. При цьому, як Голова Кооперативу [PERSON] , так і мати відповідачки, достовірно знали, що майно належить подружжю [PERSON] на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто уклав Договір № 1520/1012-18-01 про відступлення прав та заміну сторони в зобов`язанні (дружина позивача- [PERSON] ) не отримав згоди на це другого подружжя. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 10.06.2020 року відкрито провадження у справі. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Пащук А.І. подав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги заперечує з огляду на таке. Позивачем до позовної заяви долучено копію рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 01.06.2020 року по справі № 466/2771/20 про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Даним рішенням встановлено, що шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] припинились в серпні 2018 року, тобто фактично сім`я перестала існувати з серпня 2018 року. Отже, всі дії, здійснені [PERSON] після серпня 2018 року, не були вчинені в інтересах сім`ї. [PERSON] , укладаючи договір на побудову квартири, діяла виключно в своїх особистих інтересах та за кошти, які вона отримала в позику від матері - [PERSON] . Відповідачка [PERSON] , як набувач права на пай діяла добросовісно, і в порядку, рекомендованому ОК «ЖБК «Парус Парк» та фінансування; купівля даного паю здійснювалось за її особисті кошти. Тобто, [PERSON] є добросовісним набувачем, а позивач звернувся до суду із неналежними позовними вимогами, оскільки мав би ставити питання поділу спільного майна подружжя та стягнення половини вартості спірного майна, а не ставити вимоги до добросовісного набувача та кооперативу. З огляду на зазначене, просив відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача ЖБК «Парус Парк» - адвокат Шегинський Р.А. подав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги заперечує з огляду на таке. У тексті договору № 1520/1012-18 від 10.12.2018 про здійснення пайового внеску в обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «Парус Парк», на підставі якого був внесений пай з метою придбання квартири, і на який позивач робить посилання в абзаці 1 Позовної (уточненої) заяви, і згоду на укладення якого він в тому ж абзаці стверджує що давав в усній формі в момент підписання договору його дружиною [PERSON] , міститься підпункт 4.3.2. пункту 4.3. розділу 4., яким передбачено право Асоційованого члена Кооперативу сторони по договору, тобто [PERSON] , відступити (обтяжити) свої права за даним договором будь-якій третій особі з деталізацією усієї процедури відступлення прав у розділі 7 Відступлення (обтяження) прав за договором (п. п. 7.1-7.5). Акцентує, що при укладенні договору №1520/1012-18, ні від [PERSON] , ні від підписанта договору - [PERSON] не надходило пропозицій щодо вилучення з тексту договору права відступлення. Таким чином, можна стверджувати, що позивач, ознайомившись з умовами договору, даючи дружині на його підписання, не заперечував щодо можливості укладення угоди про відступлення за договором у майбутньому. Додав, що згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеною одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Таким чином, факт незгоди з правочином одного з подружжя, вчиненого без його згоди, не є підставою для визнання його недійсним. Доказів недобросовісності сторін по договору позивачем не надано. З огляду на викладене, просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Позивачем подано відповідь на відзив відповідачки [PERSON] , в якій зазначає, що посилання [PERSON] у відзиві щодо кооперативу, який на думку [PERSON] , є власником майна, не заслуговують на увагу, так як з оскаржуваного договору та первинного договору вбачається, що пай було внесено [PERSON] , а згодом оформлено право переуступки укладеного договору, проте внесення паю власником квартири не відбулось. Посилання адвоката відповідачки [PERSON] на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 01.06.2020 р. про розірвання шлюбу як належний доказ, що не потребує доказуванню, не може бути доказом щодо припинення шлюбних стосунків з серпня 2018 р., так як фактично такі відносини припинились у січні 2020 року. Щодо коштів на побудову і придбання квартири, які, як стверджує адвокат, не мали статусу спільних, а це була позика від матері [PERSON] , то таке не підтверджується жодними документальними доказами. Відтак діяти виключно в своїх інтересах [PERSON] не могла, а лише могла діяти в інтересах сім`ї, а кошти, які було надано позивачем, належали йому, а тому укладені договори відповідачами грубо порушили права позивача. Позивачем подано відповідь на відзив відповідача ЖБК «Парус Парк», в якій зазначає, що посилання представника відповідача щодо надання [PERSON] усної згоди на придбання квартири не заслуговують на увагу, оскільки позивач не надавав згоди на право переуступки і про такий намір йому не було озвучено, відтак договір на право переуступки підлягає скасуванню з мотивів, викладених в уточненій позовній заяві. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Пащук А.І. подав письмові пояснення, згідно з якими зазначив, що до матеріалів справи було долучено рішення суду про розірвання шлюбу. Так в рішенні зазначено, що із серпня 2018 року шлюб існує формально, тобто між подружжям були припинені шлюбі відносини, позивач надав в суд заяву, якою не заперечував проти розлучення та визнав обставини, викладені в позовній заяві, фактично позивач визнає той факт, що шлюб припинив своє існування із серпня 2018 року. Кошти [PERSON] в сумі 2 млн. грн, які отримані від [PERSON] , особистими коштами, оскільки позичені не на потреби сім`ї, адже сім`я вже перестала існувати, а тому і згоду позивача на укладення договорів не було потреби. Факт наявності коштів у [PERSON] підтверджується декларацією про доходи, яка підтверджує наявність у [PERSON] коштів на суму 2 млн. грн. Крім того відповідно до рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 18.12.2020 року у справі № 466/8066/20 судом відмовлено у визнанні позики на суму 2 млн. грн. спільним майном подружжя та позивач заперечив проти визнання боргу на суму 2 млн. спільним майном подружжя, а саме за дані кошти була придбана квартира. Тобто позика була особистим майном і саме за дані кошти було придбано квартиру, яка є предметом оскарження. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Медвідь В.О. подав письмові пояснення, згідно з якими зазначив, що 03.05.2024 року арбітражним керуючим Плесканком О.В. було надано відповідь за № 03-3/05/24 на адвокатський запит, відповідно до якого відомості, зібрані при виконанні обов`язків ліквідатора ПП «Авіафінсервіс», дозволяють дійти достатньо обґрунтованого висновку про відсутність даних (документального підтвердження), які свідчать про надання ПП «Авіафінсервіс» позики в період з 01.12.2018 року по 10.12.2018 року на ім`я [PERSON] в сумі 1943833,00 грн. Тобто, звертаючись із даним позовом, а також із заявою про забезпечення позову, позивач зазначив недостовірні дані та свідомо вводить суд в оману щодо отримання позики у ПП «Авіафінсервіс». Додав, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18.12.2020 року у справі № 466/8066/20 встановлено таке: «Із змісту рішення Шевченківського районного суду м. Львова у цивільній справі № 466/2771/20 від 01.06.2020року за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу вбачається те, що з серпня 2018 року сторони проживають окремо, шлюб існує формально. У судовому засіданні в якості свідка допитана [PERSON] , яка показала, що у грудні 2018 року вона позичила своїй дочці 2 млн. грн. на придбання квартири. Однак, дочка квартиру підшукала, але не мала можливості повернути їй позичені кошти, а тому придбану за ці кошти квартиру оформили під час укладення договору купівлі - продажу на [PERSON] . Тобто кошти, належні [PERSON] в розмірі 2 млн. грн., витрачені на придбання квартири самою [PERSON] . Як ствердила свідок [PERSON] її донька [PERSON] на момент розгляду справи судом жодних боргових зобов`язань перед нею не має». Відтак вказані обставини додатково підтверджують той факт, що, звертаючись із даним позовом, Позивач зазначив недостовірні дані та свідомо вводить суд в оману щодо того, що спірна квартира була придбана за час проживання у шлюбі (відносини у якому були припинені ще в серпні 2018 року) і кошти, за які придбавалась квартира є спільною сумісною власністю подружжя (однак, кошти в сумі 2 млн. грн., за які придбана спірна квартира, були гр. [PERSON] , що встановлено відповідним рішенням суду у справі № 466/8066/20). А тому, позовні вимоги у даній справі до задоволення не підлягають. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, зазначених в позовній заяві (уточненій). Позивач пояснив, що його майно було фактично викрадене, оскільки він не давав згоди на переуступку права за договором № 1520/1012-18-01 на користь [PERSON] . Додав, що з [PERSON] шлюбні відносини фактичного розірвались в січні 2019 року. Щодо заяви в суді про підтримання розірвання шлюбу, то зазначив, що він просто не заперечував проти розірвання шлюбу, і така заява мала інформативний характер. Рішення про розірвання шлюбу він не оскаржував, як і рішення про поділ боргів. Кошти на придбання квартири він брав від своєї компанії, про що був складений договір позики. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] та її представник проти позовних вимог заперечили з підстав, зазначених у відзиві. Відповідачка пояснила, що грошові кошти для придбання квартири в сумі 2 млн. грн. вона позичила своїй доньці [PERSON] , про що була складена відповідна розписка. [PERSON] не мала можливості повернути зазначені грошові кошти, тому погасила борг за рахунок передання права вимоги на квартиру [ADDRESS] . В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] адвокат Медвідь В.О. проти позовних вимог заперечив з підстав, зазначених у відзиві. Додатково пояснив, що позивачем не доведено факту передачі будівельних матеріалів відповідачці [PERSON] для придбання квартири. Додав, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 01.06.2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, та як зазначено у рішенні: «з серпня 2018 року шлюб існує формально, сторони проживають в різних квартирах, спільного господарства не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують». Зазначене свідчить, що [PERSON] та [PERSON] разом не проживали, а тому покликання позивача на те, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя не відповідає дійсності. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] адвокат Пащук А.І. проти позовних вимог заперечив з підстав, зазначених у відзиві. Пояснив, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушених прав та інтересів, а тому позов не підлягає задоволенню. В судовому засіданні представник відповідача ЖБК «Парус Парк» - адвокат Матущак М.Г. проти позовних вимог заперечила з підстав, зазначених у відзиві. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, доходить до таких висновків. Статтею 55 Конституції України та статтею 4 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства та змагальності сторін (статті\~12,\~13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з 14.02.2015 [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 01.06.2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. У зазначеному рішенні встановлено обставини, що з серпня 2018 року шлюб існує формально, сторони проживають в різних квартирах, спільного господарства не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. [PERSON] зазначених обставин не заперечив, рішення суду не оскаржував. Відповідно до договору № 1520/1012-18 про здійснення пайового внеску в Обслуговуючий кооператив «Житлово-Будівельний Кооператив «Парус Парк» від 10.12.2018 року, договір укладений між [PERSON] та ЖБК «Парус Парк». 10.12.2018 року між [PERSON] та ЖБК «Парус Парк» складено акт передачі-приймання рухомого майна (будівельних матеріалів) в рахунок пайового внеску по договору № 1520/1012-18 про здійснення пайового внеску в Обслуговуючий кооператив «Житлово-Будівельний Кооператив «Парус Парк» від 10.12.2018 року. Згідно з п. 2.2 Договору за домовленістю сторін вартість Пайового внеску Асоційованого члена Кооперативу становить1943833,00 грн. Відповідно до п. 4.3.2 Асоційований член Кооперативу має право відступити (обтяжити) свої права за цим Договором в порядку, передбаченому розділом 7 цього договору. Згідно з п. 7.1 Договору до моменту оформлення Асоційованим членом Кооперативу права власності на Приміщення, Асоційований член Кооперативу має право відступити права за даним договором будь-якій третій особі, а також обтяжити майнові права по цьому Договору на користь третьої особи виключно за згодою кооперативу. Відповідно до Договору №1520/1012-18-1 про відступлення прав та зміну сторони в зобов`язанні від 12.12.2019 року, укладеного між [PERSON] , ЖБК «Парус Парк» та [PERSON] вбачається, що головою Обслуговуючого кооперативу ЖБК «Парус Парк» прийнято рішення № 12/12/19 від 12.12.2019 року про відступлення прав згідно з договором № 1520/1012-18 про здійснення пайового внеску в Обслуговуючий кооператив «Житлово-Будівельний Кооператив «Парус Парк» від 10.12.2018 року з додатками 1-3 на користь [PERSON] , внаслідок чого відбулася зміна Асоційованого члена Кооперативу на нового асоційованого члена Кооперативу. 12.12.2019 року між [PERSON] та Обслуговуючим кооперативом «Житлово-Будівельний Кооператив «Парус Парк» укладено договір № 1520/1012-18 про здійснення пайового внеску в Обслуговуючий кооператив «Житлово-Будівельний Кооператив «Парус Парк» (нова редакція), відповідно до якого [PERSON] набуває статусу Асоційованого члена Кооперативу та відповідно до п.8.1 Договору в обмін на здійснення пайового внеску Кооператив зобов`язаний після будівництва Об`єкта та прийняття в експлуатацію передати у власність Асоційованого члена Кооперативу квартиру, що входить до складу Приміщення, загальною площею 66,1 кв.м. та нежитлове приміщення загальною площею 66,5 кв.м. Відповідно до акту вибору (відведення) приміщення (нова редакція) від 12.12.2019 року Асоційованим членом здійснено вибір, а Кооперативом здійснено відведення Приміщення, що включає: квартиру, позначену на плані Приміщення та плані розміщення Приміщення за № 1520 (фактичний номер 1522), загальною фактичною площею 66, кв. м., житловою фактичною площею 17,4 кв. м., на 15 поверсі, та нежитлове приміщення (комору) на технічному поверсі, позначене на плані Приміщення та плані розміщення Приміщення за № 1520т, загальною фактичною площею 66,5 (шістдесят шість цілих п`ять десятих) кв. м. на технічному поверсі, багатоквартирного житлового будинку з вбудованими об`єктами обслуговування, що збудований з адресою: [ADDRESS] , на підставі Договору № 1520/1012-18 про здійснення пайового внеску в ОБСЛУГОВУЮЧИЙ КООПЕРАТИВ «ЖИТЛОВО- БУДІВЕЛЬНИЙ КООПЕРАТИВ «ПАРУС ПАРК» від «12» грудня 2019 року (нова редакція), укладеного між Асоційованим членом Кооперативу та Кооперативом. Згідно з інформаційною довідкою № 5001828146741-398169889 з порталу Опендатабот від 01.02.2020 року, квартира за адресою [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності, дата реєстрації 16.01.2020 року. Відповідно до розписки від 05.12.2018 року [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в розмірі 2 мільйони гривень в позику для придбання квартири. Крім того 12.12.2019 року в розписці [PERSON] зазначила, що борг в сумі 2 мільйони гривень був зарахований [PERSON] в якості квартири за адресою: [ADDRESS] . Із тексту рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18.12.2020 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання боргових зобов`язань спільним майном подружжя та стягнення коштів, вбачається: « [PERSON] просила визнати спільним майном подружжя грошові кошти, позичені їй 05.12.2018 р. матір`ю [PERSON] для придбання квартири. У судовому засіданні в якості свідка допитана [PERSON] , яка суду показала, що у грудні 2018 року вона позичила своїй дочці 2 млн грн на придбання квартири. Однак, дочка квартиру підшукала, але не мала можливості повернути їй позичені кошти, а тому придбану за ці кошти квартиру оформили під час укладення договору купівлі-продажу на [PERSON] . Тобто, кошти, належні [PERSON] в розмірі 2 млн грн., витрачені на придбання квартири самою [PERSON] . Як ствердила свідок [PERSON] , донька [PERSON] на момент розгляду справи судом жодних боргових зобов`язань перед нею не має.» Відтак Шевченківський районний суд м. Львова у своєму рішенні визнав позицію [PERSON] щодо вказаних коштів як спільного майна подружжя необґрунтованою та безпідставною. Відповідно до відповіді арбітражного керуючого Плесканка О.В. за № 03-3/05/24 від 03.05.2024 року на адвокатський запит, відомості, зібрані при виконанні обов`язків ліквідатора ПП «Авіафінсервіс», дозволяють дійти достатньо обґрунтованого висновку про відсутність даних (документального підтвердження), які свідчать про надання ПП «Авіафінсервіс» позики в період з 01.12.2018 року по 10.12.2018 року на ім`я [PERSON] в сумі 1943833,00 грн. Згідно з податковими деклараціями платника єдиного податку фізичної особи-підприємця [PERSON] задекларувала дохід за 2017 рік в сумі 834386,77 грн; за 2018 рік в сумі 984720,64 грн; за 2019 рік в сумі 969500,43 грн. Відповідно до ч. 1 ст.384 ЦК України будинок, споруджений житлово-будівельним кооперативом, є його власністю. Згідно зі ст. 19 Закону України «Про кооперацію» від 10 липня 2003 року кооператив є власником будівель, споруд, грошових і майнових внесків його членів, виготовленої продукції, доходів, отриманих від її реалізації та інше. Таким чином, саме житлово будівельний кооператив спочатку стає власником збудованої нерухомості. Член ЖБК має право володіння і користування, а за згодою кооперативу і розпорядження квартирою, яку він займає, якщо він не викупив її; тобто, внесення паю і саме по собі членство в ЖБК ще не дає підстав для отримання квартири у власність членом кооперативу. Лише в разі викупу квартири член ЖБК стає її власником. Такий викуп, як правило, здійснюється шляхом зустрічних дій: оформлення повернення паю членові кооперативу (ст. 2 Закону України «Про кооперацію») і продажу йому квартири на суму поверненого паю. Відповідно до ч. 3 ст. 384 ЦК України, у разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. Відповідно до ч.1 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно з ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Як вбачається з ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Положення ч.1 ст. 364 ЦК України передбачають, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до ч. 1 ст.367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. Згідно з ч.1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч.1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Із приписів ч. 1 ст. 203 ЦК України вбачається, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Пунктом 3 статті 60 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини,\~чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч.3 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018 року справа №214/1520/15-ц. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1,\~2\~ст.\~70\~СК України\~встановлено,\~що у\~разі поділу\~майна,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~частки майна\~дружини та\~чоловіка є\~рівними,\~якщо інше\~не визначено\~домовленістю між\~ними або\~шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 19.10.2021 у справі № 521/1695/18 (провадження № 61-17105св20) критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 19.10.2021 у справі № 521/1695/18 (провадження № 61-17105св20) критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Крім того, згідно з постановою Верховного Суду від 22.01.2020 у справі №711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до пункту 3 частини першої\~статті 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 61-36178св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. У вказаних правових позиціях зазначається, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України). Згідно з вимогами\~ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Отже, положення значених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] спростовують презумпцію спільності майна подружжя, наводячи аргументи про те, що відповідачка [PERSON] отримала в борг від своєї матері [PERSON] грошові кошти в сумі 2 мільйони гривень для придбання квартири, що підтверджується розпискою від 05.12.2018 року. Зазначене також підтверджується і рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18.12.2020 року, відповідно до якого суд визнав необґрунтованою та безпідставною позицію [PERSON] щодо того, що грошові кошти в сумі 2 млн. грн. є спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] . Крім того вказане також підтверджується і показами [PERSON] , наданими у судовому засіданні. А отже пайовий внесок у договорі № 1520/1012-18 про здійснення пайового внеску в Обслуговуючий кооператив «Житлово-Будівельний Кооператив «Парус Парк» від 10.12.2018 року, був внесений [PERSON] за особисті кошти, позичені у її матері [PERSON] . Позивачем до матеріалів справи не долучено жодних доказів на підтвердження факту отримання від підприємства ПП «Авіафінсервіс» позики в розмірі 1943833,00 грн, і подальшого придбання за ці кошти будівельних матеріалів, які були внесені його колишньою дружиною [PERSON] в якості пайового внеску в Обслуговуючий кооператив «Житлово-Будівельний Кооператив «Парус Парк». Стороною відповідача до матеріалів справи долучено відповідь арбітражного керуючого Плесканка О.В. за № 03-3/05/24 від 03.05.2024 року на адвокатський запит, відповідно до якого відомості, зібрані при виконанні обов`язків ліквідатора ПП «Авіафінсервіс», дозволяють дійти достатньо обґрунтованого висновку про відсутність даних (документального підтвердження), які свідчать про надання ПП «Авіафінсервіс» позики в період з 01.12.2018 року по 10.12.2018 року на ім`я [PERSON] в сумі 1943833,00 грн. Зазначена відповідь спростовує доводи позивача про отримання від ПП «Авіафінсервіс» позики в розмірі 1943833,00 грн. Покликання позивача на те, що як грошові кошти, отримані ним, так і придбані будівельні матеріали в розумінні ч.3 ст. 61 та ст. 63 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України є спільною сумісною власністю подружжя, так як [PERSON] та [PERSON] на момент укладення договору № 1520/1012-18 від 10.12.2018 року перебували у шлюбі, суд відхиляє, оскільки позивачем не надано доказів отримання ним зазначеної позики під час шлюбних відносин з відповідачем 1. Крім цього суд бере до уваги обставини, встновлені рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 01.06.2020 року про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Мотивуючи позовні вимоги [PERSON] зазначила, що з серпня 2018 року шлюб існує формально, сторони проживають в різних квартирах, спільного господарства не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують. Позивач не заперечив під час розгляду справи про розірвання шлюбу, що з серпня 2018 року сторони не проживають разом, спільного господарства не ведуть. Рішення суду позивачем не було оскаржено та набуло законної сили. З огляду на зазначений факт, вимоги СК України щодо спільного майна подружжя не застосовуються. Суд відхиляє доводи позивача, що договір №1520/1012-18-1 про відступлення прав та зміну сторони в зобов`язанні від 12.12.2019 року відбувся без його згоди, а отже з порушення вимог ст. 65 СК України, оскільки підставою для визнання такого договору недійсним є встановлення судом обставин, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа -контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Суд погоджується з доводами відповідача 1 та відповідача 2 про те, що пайовий внесок за договором № 1520/1012-18 про здійснення пайового внеску в Обслуговуючий кооператив «Житлово-Будівельний Кооператив «Парус Парк» від 10.12.2018 року, був внесений [PERSON] за грошові кошти, отримані на підставі позики за розпискою 05.12.2018 року (копія знаходиться в матеріалах справи), від її матері [PERSON] , та які були повернені за рахунок квартири, шляхом укладення договору №1520/1012-18-1 про відступлення прав та зміну сторони в зобов`язанні від 12.12.2019 року. Факт наявності в [PERSON] грошових коштів підтверджуються долученими до матеріалів справи копіями податкових декларацій [PERSON] за 2017, 2018 та 2019 роки, а тому [PERSON] є добросовісним набувачем майна за договором №1520/1012-18-1 від 12.12.2019 року. Згідно з правовою позицією, викладеної у постанові Великої Палити Верховного Суду від 23.01.2024 (справа № 523/14489/15-ц) підставою для визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, набутим під час шлюбу, є не лише відсутність згоди іншого з подружжя на його вчинення, але й недобросовісність набувача. Сама по собі відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна не є достатньою підставою для визнання відповідного правочину недійсним. Необхідно, щоб той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та кінцева набувачка - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема щоб кінцева набувачка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого у її постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, про те, що «закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору». Такий відступ відбувся у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, в якій зазначено, що можливість визнання недійсним договору стосовно розпорядження майном, яке перебуває у спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором (пункт 8.67 постанови). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19 зазначила, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (пункт 96). У постанові від 14 грудня 2021 року Велика Палата Верховного Суду (справа № 147/66/17 ) вказала, що добросовісність (пункт 6\~статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (пункт 55). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року (справа № 916/2813/18) виснувала, що недобросовісною є особа, яка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (пункт 8.65). Отже, добросовісність насамперед характеризує поведінку кінцевої набувачки, яка за обставин, про які відомо суду, очевидно, могла або не могла дізнатися про факти, які становлять предмет доказування. Адже об`єктивно неможливо дізнатися, як та чи інша особа сприймає певні обставини. Тому й добросовісність не можна пов`язувати з внутрішнім сприйняттям кінцевою набувачкою певних обставин. Недобросовісність кінцевої набувачки спільного сумісного майна може бути підтверджена будь-якими передбаченими процесуальним законом засобами доказування». Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Предметом доказування у цій справі є з`ясування обставин щодо додержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, та чи не суперечить зміст правочину вимогам ЦК України, іншим нормам цивільного законодавства. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд при розгляді справи не встановив підстав для недійсності оскаржуваного Договору № 1520/1012-18-01 про відступлення права та заміну сторони в зобов`язанні від 12 грудня 2019 року. Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження аргументів, наведених у позовній заяві та у судовому засіданні, зокрема не доведено факту отримання в підприємства ПП «Авіафінсервіс» позики в розмірі 1943833,00 грн, і подальшого придбання за ці кошти будівельних матеріалів, які були внесені його колишньою дружиною [PERSON] в якості пайового внеску в Обслуговуючий кооператив «Житлово-Будівельний Кооператив «Парус Парк», позивачем не доведено того, що такі кошти та в подальшому матеріали є спільною сумісною власністю подружжя, так як з серпня 2018 року позивач та [PERSON] разом не проживали, спільного господарства не вели, що підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 01.06.2020 року, яке набуло законної сили та не оскаржено [PERSON] , не доведено недобросовісності набуття [PERSON] права на майно за договором №1520/1012-18-1 від 12.12.2019 року. Відповідачами 1 та 2 спростовані зазначені доводи позивача, так як [PERSON] набула права на майно за договором №1520/1012-18-1 від 12.12.2019 року на підставі договору позики, про що свідчить рзписка від 05.12.2018 року, що підтверджено також рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18.12.2020 року, яке набуло законної сили. Зазначене узгоджується з поясненнями [PERSON] , наданими в судовому засіданні. З огляду те, що судом під час судового розгляду не встановлено підстав недійсності укладення Договору № 1520/1012-18-01 про відступлення права та заміну сторони в зобов`язанні від 12 грудня 2019 року, передбачених ст. 215 ЦК України, на що покликається позивач, позов задоволенню не підлягає. У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29). Питання щодо заходів забезпечення та зустрічного забезпечення вирішити відповідно до вимог ст.155, 158 ЦПК України. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed