Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда Ф» (надалі по тексту - ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда - Ф» ) звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 14 576 гривень 87 копійок. В обґрунтування вимог позову представник позивача посилається на те, що 22 листопада 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та [PERSON] укладено договір №1270886 про надання коштів на умовах фінансового кредиту (Кредитний договір). Договір укладено в електронній формі на умовах пропозиції (оферти) укладення договору про надання коштів на умовах фінансового кредиту, що опублікований в особистому кабінеті відповідача на веб сайті www.credit7.ua, підписаний електронним підписом та акцептований відповідачем 22.11.2020. На умовах кредитного договору, кредитодавець надав відповідачу грошові кошти в сумі 5100 гривень 00 копійок на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язався повернути позику та слатити проценти за користування позикою. Кредит надавався строком на 20 днів, шляхом перерахування кредитодавцем грошових коштів на банківський картковий рахунок 22.02.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сіроко Фінанс» укладено Договір факторингу №015-220221, згідно якого останнє набуло право грошової вимоги до боржника [PERSON] . 21.08.2024, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сіроко Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» укладено Договір факторингу №20240821/1, згідно якого позивач набув статусу нового кредитора, та отримав право грошової вимоги до відповідача. Всупереч умовам кредитного договору відповідач тривалий час своєчасно не здійснює повернення кредиту, та порушує взяті на себе зобов`язання. Станом на 23 грудня 2024 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 14576 гривень 87 копійок, а саме: заборгованість за тілом кредиту: 5100 гривень 00 копійок, заборгованість за відсотками (та прострочені відсотки) - 7659 гривень 00 копійок, заборгованість за пенею - 0 гривень 00 копійок, інфляційне збільшення - 1817 гривень 87 копійок. Просить\~стягнути з відповідача на користь позивача вказану заборгованість та судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 2\~422 гривень 40 копійок і 7000 гривень 00 копійок витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою суду від 13 січня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено провести за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Заяви та клопотання від учасників справи до суду не надходили, інші процесуальні дії не вчинялись. Представниця ТОВ «Фінансова компанія «ТОВ «Артеміда-Ф» у судове засідання не з`явилася. В прохальній частині позову просила суд справу розглядати за її відсутності, вимоги позову підтримала, у випадку неявки в судове засідання відповідача проти заочного розгляду справи не заперечила. Відповідач в судове засідання двічі не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причину неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав. На адресу суду двічі поверталися поштові конверти із позначкою - «адресат відсутній за вказаною адресою». Верховний Суд у постанові №755/17944/18 (61-185св23) від 10.05.2023 вказав, що довідка поштового відділення із позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. У зв`язку з неявкою в судове засідання сторін, на підставі положень частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Оскільки відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, судом постановлено провести заочний розгляд справи на підставі наявних в справі доказів, відповідно до\~статті 280 ЦПК України. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов висновку про таке. Щодо укладення кредитного договору між стронами. Відповідно до частини першої\~статті 633 ЦК України,\~публічним\~є договір,\~в якому\~одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Згідно з частиною 1\~статті 634 ЦК України\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно\~з статею 627 ЦК України, відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом статей\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою\~статті 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до\~статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачені відсотки. Частиною другою\~статті 1054 ЦК України\~встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно зі\~статтею 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Законом України «Про електронну комерцію»\~передбачено порядок укладення договорів в мережі, процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Так, електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та\~Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному\~статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію»\~визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до\~Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 23 березня 2020 року по справі № 404/502/18, відповідно до якого: будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або\~Господарського кодексів України\~може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі\~205,\~207 ЦК України). На підставі письмових доказів у матеріалах справи судом встановлено, що 22.11.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та [PERSON] укладено договір №1270886 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Договір укладено в електронній формі на умовах пропозиції (оферти) укладення договору про надання коштів на умовах фінансового кредиту, що опублікований в особистому кабінеті відповідача на веб сайті www.credit7.ua. Підписаний електронним підписом та акцептований відповідачем 22.11.2020 (а.с.8-11). Відповідно до пункту 1.2. Договору, сума кредиту складає 5100 гривень 00 копійок. Строк кредиту 20 днів (пункт 1.3. Договору). За пунктом 2.1. Договору, кредит надається товариством у безготівковій формі шляхом перерахування кредиту на платіжну картку клієнта, що має наступні реквізити: № [NUMBER] . 22.11.2020 сервісом онлайн платежів «iPay», номер транзакції в системі 73205457, зараховано 5100 гривень 00 копійок на карту [NUMBER] (а.с.32). Отже, судом встановлено, що між ТОВ «Лінеура Україна» (первинним кредитодавцем) та відповідачем укладено електронний кредитний договір №1270886 на суму 5100 гривень 00 копійок, яку зараховано на банківську карту відповідача. Щодо права вимоги за договором факторингу. Згідно із\~статтею 1077 ЦК України\~за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Відповідно до частини 1\~статті 1078 ЦК України\~предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Судом встановлено, що 22.02.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Сіроко Фінанс» уклали Договір факторингу №015-220221, згідно якого останнє набуло право грошової вимоги до боржника [PERSON] (а.с.15-20). 21.08.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сіроко Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» укладено Договір факторингу №20240821/1, згідно якого позивач набув статусу нового кредитора, та отримав право грошової вимоги до відповідача (21-31), оскільки такий не виконав свої зобов`язання перед первинним кредитором. Щодо невиконання кредитного зобов`язання відповідачем. Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом частин 1, 2 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Так, згідно з пунктом 1.2 Договору, [PERSON] отримав кредит в сумі 5100 гривень 00 копійок. Відповідно до пункту 1.3. Договору, строк кредиту - 20 днів. Дата повернення кредиту вказується у Графіку платежів, що є Додатком №1 до цього Договору. Строк кредиту може бути продовжено в порядку та на умовах, визначених в Розділі 4 цього Договору. Пунктом 1.4. Договору передбачено, що процентна ставка за користування кредитом становить 1,90% від суми кредиту. Відповідно до пункту 1.6.1. Договору орієнтовна вартість кредиту на дату укладення договору складає 7\~038 гривень 00 копійок. Відповідно до Графіку платежів, що є Додатком №1 до Договору, дата поверненння позики та сплати нарахованих процентів - 12.12.2020, сума кредиту - 5\~100 гривень 00 копійок, сума нарахованих процентів - 1 938 гривень 00 копійок (а.с.12). Згідно з Витягом з реєстру прав вимог №20240821/1, наданого первісним кредитором, у [PERSON] наявна заборгованість за кредитним договором №1270886 від 22.11.2020 на загальну суму 12759 гривень 00 копійок: 5\~100 гривень 00 копійок залишок заборгованості за тілом, 7\~659 гривень 00 копійок залишок заборгованості по процентам за користування (а.с.31). Згідно з детальним розрахунком заборгованості з особового рахунку [PERSON] , представленого позивачем, станом на 23.12.2024 за Договором 1270886 від 22.11.2020 у останнього рахується заборгованість в сумі 14\~576 гривень 87 копійок, що складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 5 100 гривень 00 копійок, заборгованості за відсотками 7659 гривень 00 копійок, інфляційне збільшення - 1817 гривень 87 копійок. Таким чином, судом встановлено, що укладаючи кредитний договір, відповідач отримав від ТОВ «Лінеура Україна» кредит в сумі 5 100 гривень 00 копійок на строк, визначений у договорі. Однак, свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, та після спливу строку, на який укладено договір гроші кредитодавцю не повернув. Судом також встановлено, що право вимоги щодо стягнення кредитної заборгованості до [PERSON] набуло ТОВ «ФК «Артеміда - Ф». Ці обставини, як і отримання відповідачем кредиту у розмірі 5\~100 гривень 00 копійок, останнім не спростовані. У суду відсутні докази про те, що відповідач мав перешкоди для реалізації свого зобов`язання по сплаті кредитної заборгованості, однак він належним чином не виконував свої зобов`язання по поверненню кредиту, сплаті відсотків, порушивши умови кредитного договору. Таким чином суд дійшов висновку, що непогашена відповідачем сума основного боргу у розмірі 5\~100 гривень 00 копійок стягується позивачем правомірно. Разом з тим, суд не погоджується із розрахунком позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за відсотками. Так,\~статтею 251 ЦК України\~встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. За змістом частини 1\~статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з частиною 1\~статті 631 ЦК України\~строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Аналіз указаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору. Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами. При цьому, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та від 31 жовтня 2018 року (справа №202/4494/16-ц), яка в силу частини 4\~ст.атті 263 ЦПК України\~має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права. Відповідно до висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 квітня 2023 року (справа № 910/4518/16), проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України. Зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Суд бере до уваги вищевказані висновки Верховного Суду та вважає, що нарахування відсотків за користування кредитом може здійснюватись на підставі статті 1048 Цивільного кодексу України виключно протягом строку кредитування. Відповідно до умов договору ТОВ «Лінеура Україна» надало відповідачу кошти в сумі 5 100 грн., а останній зобов`язувався повернути кошти та сплатити відсотки за користування ними у розмірі 1,90% в день за стандартною ставкою За умовами кредитного Договору сторони погодили строк кредитування 20 днів, тобто до 12.12.2020. Відповідно до пункту 1.3 Договору, строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах, визначених в розділі 4 Договору. Згідно з пунктом 4.1 Договору у випадку неможливості виконання зобов`язання у повному обсязі у встановлений термін та за умови, що заборгованість за кредитом складає не менше 400, 00 гривень, клієнт може ініціювати продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення кредиту, шляхом укладення Додаткової угоди до Договору. Доказів продовження строку надання позики та укладення додаткової угоди суду не надано, отже строк кредитування не змінювався. Оскільки договором кредиту визначений строк його дії, який становить 20 днів, саме протягом даного строку позивач мав право нараховувати відповідачу передбачені цим договором відсотки, які, з урахуванням невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором у встановлений ним строк, становлять 1,90% . Таким чином, виходячи із суми кредиту в розмірі 5 100 грн., узгодженої процентної ставки у розмірі 1,90% в день та строку кредитування (строку договору) тривалістю 20 днів, заборгованість відповідача за відсотками, яка підлягає стягненню, становить 1 938 гривень 00 копійок (5 100 гривень х 1,90 % х 20 днів ) за період з 22.11.2020 по 12.12.2020. Суд також зауважує, що позивачем не надано детального розрахунку заборгованості за відсотками на суму 7659,00 гривень. Щодо стягнення інфляційних витрат. Судом встановлено, що відповідно до ланцюга факторингу до ТОВ «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» перейшло право вимоги до [PERSON] в сумі 12 759 грн, а саме 5100,00 гривень\~заборгованості за основним зобов`язанням та 7\~659,00 гривень залишку заборгованості по процентам за користування кредитом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до\~статті 514 ЦК України\~до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення частини першої\~статті 203 ЦК України\~прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. Оскільки, заборгованість за інфляційними витратами не була передана за договором факторингу позивачу, то у такого, відповідно не має права на пред`явлення такої вимоги до [PERSON] . Окрім того, стягнення інфляційних витрат не передбачено умовами укладеного договору. А тому у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 1817 гривень 87 копійок слід відмовити. Щодо судових витрат Відповідно до положень\~статті 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду; на професійну правничу допомогу. Позивач просить стягнути судові витрати, понесені на професійну правничу допомогу, у розмірі 7000,00 гривень В обґрунтування розміру понесених витрат позивач надав копії таких документів: копію Договору про надання правової допомоги від 19.12.2024 №241219ІІІ; попередній розрахунок суми судових витрат (а.с.37-39). Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої\~статті 141 ЦПК України\~при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При розгляді справи «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04) ЄСПЛ зазначив, що при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16 висловила правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. У постанові від 12.02.2020 у справі № 648/1102/19 Верховний Суд зазначив, що вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. Суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Суд має застосувати положення закону про завдання та принципи цивільного судочинства, пропорційність у цивільному судочинстві, а також конкретні обставини справи, вимоги, з якими заявник звернулася до суду, їх значення для заявника. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial