Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-03 00:00:00

У липні 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Ананьївської міської ради, в якому просить визнати за ним право на земельну частку (пай) в порядку спадкування після смерті його батька [PERSON] , померлого [INFO] , та поновити строк звернення до суду, визнавши причину його пропуску поважною. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [INFO] помер його батько [PERSON] , який постійно проживав за адресою: [ADDRESS] . Після його смерті відкрилась спадщина на право на земельну частку (пай) розміром 4,10 в умовних кадастрових гектарах у землі, яка перебувала в колективній власності бувшого КСП ім. Правди Ананьївського району Одеської області, та яке посвідчено сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії РН № 759976, виданим на підставі розпорядження Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області від 06 серпня 1996 року № 245. Заповіту щодо розпорядження майном на випадок смерті батько не залишив. Позивач зазначає, що на день смерті батька йому виповнилось 12 років, тому будь-які питання, пов`язані зі спадкуванням, з врахуванням віку не міг вирішувати та відповідно не знав про наявність у батька права на пай, документ, який це право підтверджує, не бачив. В 2023 році від своєї матері позивачеві стало відомо, що у батька був документ, який підтверджував право на пай, але сертифікат втрачено після його смерті. 28 грудня 2023 року за заявою позивача, як спадкоємця першої черги про фактичне прийняття спадщини, на майно батька заведено спадкову справу № 477/2023. Інших спадкоємців першої черги немає, адже у шлюбі батько не перебував, позивач є його єдиним сином, відносно якого він встановив батьківство. Мати позивача [PERSON] з батьком у шлюбі не перебувала, тому з огляду на статтю 525 ЦК УРСР право на спадщину не має. Внаслідок вивчення нотаріусом документів, які були надані позивачем для оформлення свідоцтва про право на спадщину, з`ясувалось, що вказана нотаріальна дія не може бути вчинена внаслідок відсутності у позивача сертифікату на право на земельну частку пай, листом було рекомендовано визнати право на пай, що належало батькові, в судовому порядку. Позивач, посилаючись на те, що за відсутності оригіналу правовстановлюючого документа, він не може оформити право власності на спадкове майно, просить визнати за ним право власності на спадкове майно, що залишилося після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , та складається з земельної частки (паю) розміром 4,10 га в умовних кадастрових гектарах у землі, яка перебувала в колективній власності бувшого КСП ім. Правди Ананьївського району Одеської області, та яке посвідчено сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії РН № 759976, виданого 26 січня 2001 року. Ухвалою суду від 01 серпня 2024 року відкрито провадження у вищевказаній справі та призначено підготовче судове засідання (а.с.30). Ухвалою суду від 10 жовтня 2024 року за клопотанням позивача з Ананьївської державної нотаріальної контори Одеської області витребувано копію спадкової справи №477/2023, заведеної 28 грудня 2023 року на майно [PERSON] , померлого [INFO] (а.с.51-52). Ухвалою суду від 04 листопада 2024 року підготовче провадження в справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.75). Позивач [PERSON] , в судове засідання не прибув. Про дату, час та місце розгляду повідомлений належним чином у відповідності до вимог статті 128 ЦПК України. Це підтверджує довідка про доставку SMS (а.с.102). Будь-яких заяв, клопотань від позивача не надходило. Однак, водночас з позовною заявою позивач надав клопотання, в якому просить розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити (а.с.26). Представник позивача - адвокат Гусєва О.Д., яка діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії ВН № 1378543 від 12 вересня 2024 року (а.с.43), в судовому засіданні дала пояснення відповідно до обставин, викладених в позовній заяві, позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позові. Представник відповідача, Ананьївської міської ради, в судове засідання не прибув. Про дату, час та місце розгляду повідомлений належним чином у відповідності до вимог статті 128 ЦПК України. Це підтверджує довідка про доставку електронного листа (а.с.104). Однак надав клопотання, в якому просить розглянути справу без його участі, розгляд заяви залишає на розсуд суду та просить прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Представник зазначає, що права та обов`язки осіб, які беруть участь у цивільному судочинстві відомі та зрозумілі. Інших заяв, клопотань, відводів не мають (а.с.34-35). Представник третьої особи, Подільської районної державної адміністрації Одеської області, в судове засідання не прибув, причини неприбуття невідомі. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином у відповідності до вимог статті 128 ЦПК України. Це підтверджує довідка про доставку електронного листа (а.с.105). Будь-яких заяв, клопотань від представника третьої особи не надходило. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд доходить до наступного висновку. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті. В частині першій статті 4 ЦПК України закріплено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частин першої та третьої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що [INFO] у віці 42 років помер [PERSON] , що підтверджується ксерокопією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого повторно 13 червня 2019 року Ананьївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с.9). Згідно ксерокопії довідки № 1107, виданої 19 вересня 2023 року Ананьївською міською радою, померлий [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] по день смерті, тобто по [INFO] (а.с.17). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина до складу якої, зокрема, увійшло право на земельну частку (пай) розміром 4,10 в умовних кадастрових гектарах у землі, яка перебувала в колективній власності бувшого КСП ім. Правди, яке посвідчено сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії РН № 759976, виданим 26 січня 2001 року на підставі розпорядження Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області від 06 серпня 1996 року № 245 (а.с.16). Спадкоємцем першої черги за законом майна [PERSON] є його син, [PERSON] , [INFO] ; уродженець с. Ананьїв 2-а дільниця Ананьївського району Одеської області; паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданий 09 січня 2007 року Ананьївським РВ ГУМВС України в Одеській області; місце проживання зареєстровано з 16 січня 2007 року за адресою: [ADDRESS] ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , який на час відкриття спадщини був малолітнім (а.с.6-8). Факт родинних відносин, а саме те, що позивач є сином спадкодавця [PERSON] підтверджується наявною в матеріалах справи ксерокопією свідоцтва про народження позивача серії [NUMBER] , виданого 05 січня 1991 року Ананьївською Другою сільською радою Одеської області (а.с.10). Згідно листа Любашівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Подільському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) № 639/24.22-19 від 05 червня 2024 року підставою запису відомостей про батька в актовому записі про народження відносно [PERSON] (позивача) вказано свідоцтво про встановлення батьківства, видане виконавчим комітетом Ананьївської Другої сільської ради Ананьївського району Одеської області, запис № 1 від 05 січня 1991 року (а.с.18). Інших спадкоємців за законом та заповітом немає. Так, відповідно до ксерокопії інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 28 грудня 2023 року № 75303857 за життя [PERSON] заповіту (спадкового договору) складено не було (а.с.13, 66 зворотний). З листа Любашівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Подільському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) № 781/24.22-19 від 20 липня 2024 року (а.с.19) вбачається, що батьки спадкодавця [PERSON] померли: - батько [PERSON] , [INFO] , про що свідчить актовий запис про смерть № 51 від 14 грудня 1999 року, складений відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Мелітополю реєстраційної служби Мелітопольського міськрайонного управління юстиції у Запорізькій області; - мати [PERSON] , [INFO] , про що свідчить актовий запис про смерть № 549 від 18 березня 2008 року, складений Ананьївською Другою сільською радою народних депутатів Ананьївського району Одеської області. Також, з листа Любашівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Подільському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) № 639/24.22-19 від 05 червня 2024 року (а.с.18) вбачається, що відносно спадкодавця [PERSON] , [INFO] , актові записи про шлюб відсутні. З фотокопії спадкової справи № 477/2023, заведеної 28 грудня 2023 року на майно [PERSON] , померлого [INFO] , вбачається, що 28 грудня 2023 року позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою, у якій він повідомляв про смерть свого батька [PERSON] та, у відповідності до статтей 529, 549 ЦК УРСР та пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, фактичного прийняття ним всього майна де б воно не було і з чого б воно не складалося та все, що залишилося після смерті батька (а.с.59). Позивач звернувся до державної нотаріальної контори з питання видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай), проте йому було відмовлено та письмово роз`яснено, що вказана нотаріальна дія не може бути вчинена, оскільки у останнього відсутній правовстановлюючий документ - оригінал сертифікату на право на земельну частку (пай), виданий на ім`я [PERSON] , та рекомендовано звернутись до суду (а.с.11). Як зазначив позивач оригінал сертифікату на право на земельну частку пай був втрачений після смерті спадкодавця. Про факт втрати сертифікату було оголошено у місцевій газеті «Вісті Ананьївщини» за № 1 від 17 січня 2024 року (а.с.15). Факт належності земельної частки (паю) померлому [PERSON] , підтверджується листом Відділу № 6 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 08 грудня 2023 року за №3359/340-23 (а.с.16), в якому повідомляється, що згідно із Книгами реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за гр. [PERSON] (нині померлий) на території Ананьївської Другої сільської ради Подільського (колишній Ананьївський) району Одеської області зареєстровано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії РН № 759976, про що свідчить запис в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 967 від 26 січня 2001 року, який виданий на підставі розпорядження Ананьївської районної державної адміністрації від 06 серпня 1996 року за № 245. Додатково листом Відділу № 6 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 26 грудня 2024 року за № 3972/340-24 (а.с.89-90) було повідомлено, що у Книзі реєстрації сертифікатів відсутній запис щодо переходу права власності на вищезазначену земельну ділянку. Згідно із Книгами реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі станом на 31 грудня 2012 року державний акт на право власності на земельну ділянку на ім`я гр. [PERSON] на території Подільського району не видавався. Зазначена земельна частка (пай) не передавалась у приватну власність гр. [PERSON] шляхом виділення в натурі (на місцевості). Статтею 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передбачено, що до осіб, які мають право на земельну частку (пай) відносяться, зокрема громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Відповідно до статті 2 цього Закону основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; рішення суду про визнання права на земельну частку (пай); посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай). Згідно пункту 17 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Пленум Верховного Суду України в пункті 24 постанови № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», посилаючись на пункт 17 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, роз`яснив, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» закріплено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 3.5 листа від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначив, що у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) аналогічного порядку видачі нового сертифікату на ім`я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Пленум Верховного Суду України в пункті 1 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Згідно пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. В пункті 1 листа від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ надав роз`яснення що, норми пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Оскільки спадкодавець [PERSON] , помер [INFO] , спадщина відповідно відкрилась у період чинності ЦК УРСР, то застосовуванню підлягають норми цього Кодексу про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно зі статтею 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. За змістом статті 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Разом із цим, на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини. Так, згідно статті 549 ЦК УРСР діями, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном та (або) подання нотаріальному органу за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні були бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилася. Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5, яка втратила чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України 20/5 від 03 березня 2004 року, передбачала, що доказами вступу в управління або володіння спадковим майном може бути, довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний у спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління або володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанції про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців (пункт 113 глави 3 розділу ІІІ Інструкції). Отже, прийняття спадщини може бути підтверджено діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать про те, що в шестимісячний строк із дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном або подали державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 вересня 2022 року в справі № 693/692/18 (провадження № 61-1264св20). Відповідно до частини другої статті 553 ЦК УРСР вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Суд, звертає увагу, що відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в пункті 4 постанови від 24 червня 1983 року N 4 (зі змінами, внесеними постановою Пленуму від 25 грудня 1992 року N 13) «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», яка втратила чинність на підставі Постанови Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7, зазначено, що передбачений статтею 549 ЦК шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причини його пропуску. Якщо в зазначений строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном чи його частиною, суд з цих підстав вирішує питання не про продовження пропущеного строку, а про визнання права на спадкове майно. Згідно до вищенаведених норм цивільного законодавства, прийняття спадщини повинно бути підтверджено діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать про те, що в шестимісячний строк із дня відкриття спадщини вони або фактично вступили в управління або володіння спадковим майном або подали нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини. Позивач обґрунтовує свої вимоги щодо встановлення факту прийняття ним спадщини після смерті батька [PERSON] тим, що йому на момент смерті останнього [INFO] виповнилось лише 12 років та тим, що фактично прийняв спадщину. Відповідно до положень статті 14 ЦК УРСР за неповнолітніх, які не досягли п`ятнадцяти років, угоди укладають від їх імені батьки (усиновителі) або опікун. Вони вправі учиняти лише дрібні побутові угоди. Нормами ЦК УРСР не передбачено автоматичного прийняття спадщини неповнолітньою особою (постанова Верховного Суду від 16 квітня 2021 року в справі №185/10173/16). У контексті зазначеного, суд відхиляє доводи позивача про те, що на час відкриття спадщини йому «виповнилось 12 років, тому будь-які питання пов`язані зі спадкуванням з урахуванням віку не міг вирішувати», оскільки такі дії від його імені мала вчинити мати, як законний представник. Однак, як встановлено судом, [PERSON] таких дій в інтересах неповнолітнього сина не вчинила. Мати позивача, як законний представник своєї неповнолітньої на той час дитини [PERSON] , якому на той час було 12 років, до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини не зверталась, тобто нею не було виконано вказаного законодавчо встановленого обов`язку, та не здійснено передбачених на той час чинним законодавством дій, що свідчать про прийняття спадщини. Досягнувши 31 липня 2008 року повноліття, позивач набув право на звернення із заявою про прийняття спадщини. Однак з такою заявою позивач звернувся до нотаріуса лише 28 грудня 2023, а в суд для захисту своїх прав - 31 липня 2024 року (у віці 34 роки), тобто зі спливом шести місяців після набуття ним повноліття (більше 15 років). Судом встановлено, що позивач, як спадкоємець першої черги, мав право на спадкування за законом, але стосовно нього як неповнолітнього, а в наступному і ним самим у повнолітньому віці, не було здійснено дій щодо виконання вимог статті 549 ЦК УРСР, відтак останній не прийняв спадщину. Перевіряючи доводи позовної заяви суд бере до уваги, що після досягнення повноліття та набуття повної цивільної дієздатності позивач звернувся до нотаріуса та суду із відповідною заявою з пропуском шестимісячного строку після набуття ним повноліття (більше 15 років). Звертаючись до суду з цим позовом позивач також посилається на фактичне прийняття ним спадщини, проте не наводить докази, що підтверджують вступ ним у володіння та управління спадковим майном. Водночас в матеріалах справи відсутні дані які б стверджували те, що станом на час відкриття спадщини, чи по досягненню повноліття сам позивач вступив в управління та володіння спадковим майном, яке залишилось після смерті його батька. Судом встановлено та матеріалами справи, зокрема, ксерокопією паспорту позивача (а.с.6) та ксерокопією витягу з реєстру територіальної громади (а.с.8), підтверджується, що позивач зареєстрований за адресою свого батька: [ADDRESS] з 16 січня 2007 року. З ксерокопії довідки № 1107, виданої 13 вересня 2023 року Ананьївською міською радою, вбачається, що померлий [PERSON] був зареєстрований за адресою:[ADDRESS] по день смерті, тобто по [INFO] . Разом з померлим [PERSON] по день його смерті були зареєстровані: [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що вказана довідка не містить інформації, яка підтверджує, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним. На що судом в свою чергу було звернуто увагу представника позивача. При цьому будь-яких доказів щодо вступу в управління та володіння майном, як то довідок державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що матір`ю позивача в його інтересах до досягнення ним повноліття, а в подальшому і самим позивачем після відкриття спадщини сплачувались податки, зокрема, земельний, чи оформлялись договори на отримання комунальних послуг, та доказів їх оплати з зазначенням конкретного часу матеріали справи не містять. Після досягнення повноліття та набуття повної цивільної дієздатності позивач не звернувся до суду відповідно до статті 550 ЦК УРСР із заявою про продовження строку для прийняття спадщини. Крім того, подаючи нотаріусу заяву про прийняття спадщини позивач, у відповідності до положень Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5, не надав жодного доказу на підтвердження фактичного вступу в управління та володіння майном спадкодавця [PERSON] .. Виходячи з принципу диспозитивності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували вступ в управління чи володіння спадковим майном позивачем саме в шестимісячний строк із дня відкриття спадщини позивачем не надано. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України). Частинами шостою та сьомою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому: належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України); достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України); достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Згідно правового висновку Верховного Суду викладеного в постанові від 21 липня 2021 року в справі 287/363/16, при оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування з важливим елементом змагальності судового процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про недоведеність. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд доходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, оскільки позивачем не було вчинено дій щодо виконання вимог статті 549 ЦК УРСР, відтак, він спадщину не прийняв та пропустив строк для її прийняття, питання про його продовження не ставив, належних та допустимих доказів того, що він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, не надав. Звертаючись до суду з цією позовною заявою, позивач просив також поновити строк звернення до суду, визнавши причину його пропуску поважною. Згідно із частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом незалежно від закінчення строку позовної давності (стаття 74 ЦК УРСР). Положення статті 75 ЦК УСР покладають обов`язок на суд застосовувати позовну давність незалежно від заяви сторін. Відповідно до статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. З огляду на викладене та обставини справи, до позовної давності повинні застосовуватись правила ЦК України. Відповідно до частини першої статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття (частина четверта статті 261 ЦК України). За змістом статтей 256, 261, 267 ЦК України, статтей 71, 76, 80 ЦК УРСР позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Якщо лише буде установлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (такий правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема від 22 травня 2018 року в справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року в справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року в справі №575/476/16-ц. Оскільки позивач не довів порушення свого права, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Виходячи з зазначеного, встановивши, що позивач не довів порушення свого права, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову, суд зазначає про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності. В позовній заяві міститься вимога позивача про звільнення його від сплати судового збору у відповідності до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», як інваліда ІІ групи. На підтвердження цього факту надав суду ксерокопію довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 837414 від 22 листопада 2023 року (а.с.24). З цього приводу суд зазначає наступне. В преамбулі Закону України «Про судовий збір» визначено, що цей Закон визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору. Законом України «Про судовий збір» визначений перелік осіб, які безумовно звільнені від сплати судового збору у всіх інстанціях в силу закону, який наділяє їх певним статусом, або виходячи із чітко визначеного предмета спору. Цей перелік наведений у статті 5 зазначеного Закону та є вичерпним (позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 січня 2021 року в справі № 0940/2276/18). Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. З огляду на викладене, позивач звільнений від сплати судового збору в силу пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до пункту 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат. Згідно частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовляється, а позивач звільнений від сплати судового збору в силу Закону, питання розподілу судового збору не розглядається. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed