Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

27 листопада 2024 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до АТ "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Ельбрус" про стягнення грошових коштів. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив наступне. 30 вересня 2021 року між [PERSON] та АТ "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Ельбрус", в інтересах та за рахунок якого діє ТОВ "Компанія з управління активами "Портофін", було укладено інвестиційний договір № ОДВ/06-КВ/079. Предметом договору була інвестиційна участь інвестора у будівництві об`єкта нерухомості - житлово-рекреаційного житлового комплексу, який розташований на 22-му кілометрі Харківського шосе у м. Києві. Позивачем було сплачено інвестиційний внесок у розмірі 845 629, 48 грн. В подальшому позивач вирішила відмовитися від договору в односторонньому порядку, про що подала відповідну заяву. Листом від 11 вересня 2023 року відповідач визнав, що договір між сторонами припинив свою дію 18 вересня 2023 року, а у відповідача є обов`язок повернути позивачу кошти у розмірі 656 604,01 грн. По спливу 90 банківських днів відповідач коштів у розмірі 656 604, 01 на користь позивачки так і не повернув. Відповідач здійснив лише часткове повернення коштів 21 грудня 2023 року у розмір 50 000,00 грн та 15 лютого 2024 року у розмірі 25 000,00 грн. Таким чином розмір заборгованості відповідача перед позивачкою складає 581 604,01 грн. Наразі позивачка просить суд стягнути із відповідача зазначену суму коштів, а також 3% річних від суми боргу у розмірі 16 629,81 грн та інфляційну складову боргу - 48 573,86 грн, що загалом складає 646 807, 68 грн. Окрім того, позивач просить суд нарахувати до стягнення з АТ "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Ельбрус" на користь [PERSON] 3% річних на суму основного боргу за період з 28 листопада 2024 року і до моменту виконання рішення суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 листопада 2024 року цивільну справу № 753/23318/24 передано судді Шаповаловій К.В. Ухвалою суду від 09 грудня 2024 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 23 січня 2025 року на 12:00 год. Окрім того, вказаною ухвалою суду до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору було залучено ТОВ "Компанія з управління активами "Портофін". Ухвалою суду від 23 січня 2025 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 20 лютого 2025 року на 14:30 год. 10 лютого 2025 року до суду надійшло клопотання про приєднання доказів щодо судових витрат позивача, пов`язаних у зв`язку із розглядом справи. Судове засідання призначене на 20 лютого 2025 року було відкладено на 13 березня 2025 року на 15:00 год. 27 лютого 2025 до суду від представника позивача надійшло клопотання про приєднання додаткових доказів щодо судових витрат. У судове засідання призначене на 13 березня 2025 року з`явився представник позивача - адвокат Серт О.В., який підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі, окрім того, просив задовольнити заяву про стягнення із відповідача витрат, понесених позивачем на правову допомогу, у розмірі 29 000,00 грн. Представники відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору до суду не з`явилися, про час дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення про вручення судових повісток, які містяться у матеріалах справи, заяв щодо відкладення розгляду справи або про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходило. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до статей 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 30 вересня 2021 року між [PERSON] та АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «ЕЛЬБРУС», від імені, в інтересах та за рахунок якого діє Товариство з обмеженою відповідальність «Компанія з управління активами «ПОРТОФІН», було укладено інвестиційний договір ОДВ/06-КВ/079, відповідно до умов якого Фонд зобов`язується забезпечити будівництво Об`єкта - житлово-рекреаційний житловий комплекс за адресою: [ADDRESS] кілометр (6 будинок), будівництво якого здійснюється на частині земельної ділянки, площею 6,1960 га з кадастровим номером 8000000000:90:305:0002 та частині земельної ділянки площею 23,7160 га з кадастровим номером 8000000000:90:305:0001, що знаходиться у постійному користуванні Національної академії внутрішніх справ, шляхом фінансування належної йому частки в Об`єкті та вимагати від Замовника будівництва належного виконання його обов`язків відповідно до Інвестиційного договору О2-30/09/Е-6 від 18 грудня 2020 року (пункти 1.1., 2.2 договору) Пунктами 2.3, 2.4 Інвестиційного договору визначено, що Фонд зобов`язується після оформлення та реєстрації ним права власності на квартиру передати таку у власність Інвестора в порядку, який встановлено цим Договором, а інвестор - здійснити інвестування шляхом оплати інвестиційного внеску розмірі, на умов та у строки, визначені цим договором. На виконання умов цього договору [PERSON] у 2021 році сплатила кошти (інвестиційний внесок) у розмірі 845 629,48 грн. 05 вересня 2023 року [PERSON] подала ТОВ "Компанія з управління активами "Портофін" заяву про розірвання договору ОДВ/06-КВ/079, у якій також просила повернути їй сплачені нею кошти Листом від 11 вересня 2023 року № ЕЛ-164 ТОВ "Компанія з управління активами "Портофін", [PERSON] було повідомлено про те, що інвестиційний договір вважається таким, що припинив свою дію з 18 вересня 2023 року, а також зазначено про те, що протягом 90 банківських днів з дати припинення інвестиційного договору фондом буде здійснено повернення частково сплаченого інвестиційного внеску у сумі зарахувань, здійснених [PERSON] на виконання умов інвестиційного договору, що становить 845 629,48 грн, за виключенням штрафу у розмірі 10% , що складає 84 562, 95 грн та пені нарахованої на виконання вимог п. 7.4 у розмірі 104 462, 52 грн. Сума повернення становить 656 604,01 грн. Як зазначив представник позивача у судовому засіданні, 21 грудня 2023 року відповідачем було повернуто на користь позивача кошти у розмірі 50 000,00 грн; 15 лютого 2024 року - кошти у розмірі 25 000,00 грн. Більше повернення коштів позивачці не здійснювалось. Таким чином, розмір заборгованості відповідача становить 581 604,01 грн. Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). У силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до пункту 1 статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу та інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено в статті 629 і статті 632 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна умов договору не допускається. Судом встановлено, що станом на дату ухвалення судом рішення у цій справі відповідач не повернув позивачеві кошти, доказів на спростування цього відповідач не надав, а тому вимоги позивача в частині стягнення з відповідача боргу у розмірі 581604,01 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь 3% річних та інфляційні втрати за несвоєчасне повернення основної суми у розмірі 58160,01 грн. Як передбачено статтею 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання за вимогою кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за увесь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлено договором або законом. У пункті 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц зазначено, що: «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань». За змістом частини другої статті 625 ЦК України нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, від 23 червня 2020 року у справі № 536/1841/15-ц зроблено висновок, що внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). З огляду на викладені висновки Верховного Суду, які відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховуються судом щодо застосування норм права в подібних правовідносинах, суд дійшов висновку, що позивач вправі вимагати від відповідача застосування наслідків порушення виконання рішення у виді сплати процентів річних та інфляційних втрат, передбачених статтею 625 ЦК України. Згідно з наданим позивачем розрахунком за період прострочення погашення заборгованості з 18 грудня 2023 року по 27 листопада 2024 року розмір 3% річних складає 16 629, 81 грн, інфляційних втрат - 48 573, 86 грн. З наданим розрахунком суд погоджується та вважає позовні вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню. Відповідач розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, наданий стороною позивача, не спростував, власного розрахунку суду не надав. Стосовно вимог про зазначення в рішенні суду про стягнення в порядку частин десятої та одинадцятої статті 265 ЦПК України з відповідача 3% річних на суму основного боргу за період з 28 листопада 2024 року і до моменту виконання рішення суду, суд зазначає таке. Як передбачено частинами десятою, одинадцятою статті 265 ЦПК України, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу. Частинам десятою, одинадцятою статті 265 ЦПК України кореспондують норми частин одинадцятої, дванадцятої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», які конкретизують порядок виконавчих дій виконавця щодо нарахування пені, відсотків до моменту виконання рішення суду за алгоритмом (формулою), визначеним у цьому рішенні суду. Зокрема врегульовано, що якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі; до закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку. Правила частини десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України встановили виняток із зазначеного загального правила, надавши суду повноваження за результатами з`ясування характеру та правової природи матеріальних відносин між сторонами у справах про стягнення боргу, на який нараховують відсотки або пеню, продовжити нарахування відсотків або пені на період після ухвалення такого судового рішення. Правова мета приписів частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України передовсім полягає у наданні суду повноважень поширити дію постановленого ним рішення і продовжити нарахування пені або відсотків на майбутнє поза часовими межами, в яких суд розглянув і вирішив спір по суті заявлених позовних вимог про стягнення відповідних пені або відсотків, що має на меті позбавити кредитора потреби звертатися до суду з позовом про стягнення пені або відсотків за наступні періоди невиконання зобов`язання після того, як було ухвалено судове рішення. Формулювання вказаних норми процесуального права визначають право, а не обов`язок суду зазначити в рішенні про таке нарахування, відповідно суд на власний розсуд з урахуванням обставин, що мають істотне значення, як-от: майнового стану відповідача, на основі принципів розумності, справедливості та пропорційності, вирішує питання про можливість у конкретній справі застосовувати приписи частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великою Палати Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22. Вирішуючи питання про застосування у цій справі вказаних положень ЦПК України, суд враховує, що відповідач до звернення позивача з позовом до суду та тривалого часу розгляду справи не вчинив дій щодо сплати повністю або частково суми боргу, визнаного ним самим, зокрема у повідомленні від 11 вересня 2023 року № ЕЛ-164, з урахуванням умов інвестиційного договору, що на думку суду свідчить про несумлінну поведінку відповідача щодо наміру виконання своїх зобов`язань за відповідною угодою, а тому суд вважає можливим застосувати наведені положення ЦПК України. Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Як визначено частинами першою, другою статті 5 ЦПК, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що за обставинами цієї справи застосування механізму, передбаченого статтею 265 ЦПК України, сприятиме найшвидшому виконанню відповідачем судового рішення в частині сплати основного боргу, а позивач позбавиться необхідності повторно звертатися до суду з позовом про стягнення з відповідача додатково нарахованих процентів річних, за допущене прострочення після ухвалення судом рішення, що сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. Отже, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача в цій частині та зазначити у резолютивній частині рішення про нарахування органом (особою), що буде здійснювати примусове виконання рішення, 3% річних на суму основного боргу у розмірі 646 807, 68 грн. починаючи з 28 листопада 2024 року до моменту виконання вказаного рішення, з урахуванням приписів законодавства України, за такою формулою: проценти = сума боргу х 3% / кількість днів у році х кількість днів прострочення, і стягнути отриману суму 3% річних з Акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «ЕЛЬБРУС» на користь [PERSON] . Також суд вважає за доцільне роз`яснити органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у разі часткової сплати основного боргу, 3% річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, при цьому день часткової оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватися таке нарахування. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. З огляду на задоволення позову сплачена позивачем сума судового збору у розмірі 6468,08 підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Окрім того, представник позивача просив суд стягнути з відповідача кошти понесені позивачем на правову допомогу у розмірі 29 000,00 грн. Відповідно до частини третьої статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження)». Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». Так, на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу суду надано договір №20241119 про надання правової (правничої) допомоги від 19 листопада 2024 року, укладений між позивачем [PERSON] та адвокатом Сертом О.В. Відповідно до детального опису робіт виконаних адвокатом, адвокат Серт О.В. надав позивачеві такі послуги: - написання, формування та подання позовної заяви вартістю 8 500, 00 грн; - забезпечення присутності адвоката Серта О.В. безпосередньо в суді та здійснення представництва інтересів [PERSON] у зв`язку із призначенням підготовчого засідання на 23 січня 2025 року, у зв`язку із призначенням судових засідань у справі на 20 лютого 2025 року та 13 березня 2025 року вартістю по 4 000,00 грн кожне засідання. Адвокатом були виставлені рахунки-фактури № 1 від 19 листопада 2024 року, № 2 від 20 січня 2025 року, № 3 від 31 січня 2025 року, № 4 від 20 лютого 2025 року на сплату наданих послуг,які були оплачені позивачем відповідно до платіжних інструкцій, які містяться у матеріалах справи. Загалом позивач сплатила на користь адвоката Серта О.В. кошти на професійну правничу допомогу в сумі 20 500,00 грн, що свідчить про фактичне понесення позивачем вказаних витрат. Поряд з цим, суд не вбачає підстав для стягнення витрат в сумі 8 500,00 грн за отримання адвокатом виконавчого листа та оформлення заяви про примусове виконання судового рішення, оскільки такі послуги безпосередньо не пов`язані з розглядом цієї справи, можуть бути виконані у майбутньому і факт їх понесення позивачем на момент постановлення судом рішення у даній справі і можливого понесення у майбутньому не підтверджено. Крім того, отримання виконавчого листа, не є наданням саме правової допомоги. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, наведеної у додатковій постанові від 05.09.2019 по справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved