Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

в травні 2024 року ТОВ «Ковальська нерухомість» звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до відповідача [PERSON] про захист ділової репутації, спростування недостовірної інформації, стягнення моральної шкоди в якому просив суд інформацію, висловлену в наступних дописах: 1)визнати недостовірною та такою, що порочить, а також порушує ділову репутацію ТОВ «Ковальська Нерухомість» інформацію, поширену відповідачем [PERSON] у мережі Інтернет на своїй персональній веб-сторінці у соціальній мережі «Facebook» за вказаним в позові гіперпосиланням, в частині того, що: « [INFO]»; 2) визнати недостовірною та такою, що порочить, а також порушує ділову репутацію ТОВ «Ковальська Нерухомість» інформацію поширену відповідачем [PERSON] у мережі Інтернет на своїй персональній веб-сторінці у соціальній мережі «Facebook» за вказаним в позові гіперпосиланням, а саме: «[INFO]»; 3)визнати недостовірною та такою, що порочить, а також порушує ділову репутацію ТОВ «Ковальська Нерухомість» інформацію, поширену відповідачем [PERSON] у мережі Інтернет на своїй персональній веб-сторінці у соціальній мережі «Facebook» за вказаним в позові гіперпосиланням, а саме: «[INFO]»; 4)визнати недостовірною та такою, що порочить, а також порушує ділову репутацію ТОВ «Ковальська Нерухомість» інформацію, поширену відповідачем [PERSON] у мережі Інтернет на своїй персональній веб-сторінці у соціальній мережі «Facebook» за вказаним в позові гіперпосиланням, а саме: «[INFO]!»; 5)визнати недостовірною та такою, що порочить, а також порушує ділову репутацію ТОВ «Ковальська Нерухомість» інформацію, поширену відповідачем [PERSON] у мережі Інтернет на своїй персональній веб-сторінці у соціальній мережі «Facebook» за вказаним в позові гіперпосиланням, в частині того, що: «[INFO]!»; 6)визнати недостовірною та такою, що порочить, а також порушує ділову репутацію ТОВ «Ковальська Нерухомість» інформацію, поширену відповідачем [PERSON] у мережі Інтернет на своїй персональній веб-сторінці у соціальній мережі «Facebook» за вказаним в позові гіперпосиланням, в частині того, що: «[INFO] ». Позов містить прохання зобов 'язати [PERSON] протягом семи календарних днів з дня набрання судовим рішенням у справі законної сили спростувати недостовірну інформацію шляхом опублікування на своїй персональній веб-сторінці у соціальній мережі «Facebook» за адресою [INFO] під назвою «Спростування недостовірної інформації» поширеною мною ( [PERSON] ) стосовно ТОВ «КОВАЛЬСЬКА НЕРУХОМІСТЬ» вступної та резолютивної частини рішення у даній справі. Стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Ковальська Нерухомість» моральну шкоду у розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень. Судові витрати просив покласти на відповідача. Окрім вказаного, в позовній заяві, із посиланням на вимоги ст. 93 ЦПК України, позивач ставить відповідачу запитання стосовно того, чи є відповідач власником веб-сторінок, що розміщені за переліченими гіперпосиланнями; чи являється він автором дописів, що розміщені за гіперпосиланнями; чи поширював [PERSON] інформацію, зазначену у вказаних дописах; чи перевіряв відповідач я яким чином інформацію на предмет її достовірності, зазначену в дописах. Позовні вимоги обґрунтовано, серед іншого, тим, що відповідачем [PERSON] на своїй персональній веб-сторінці у соціальній мережі «Facebook» за адресою [INFO] розміщено та поширено у вигляді тексту та зображень вищевказані публікації - дописи. При цьому, суд зауважує, що зміст позову також містить посилання на дописи відповідача, зазначені в позові як : «Допис №7», «Допис №8», «Допис №9», «Допис №9.1» - які не являються предметом судового розгляду, з огляду на зміст заявлених позовних вимог. В позові зазначено, що поширена відповідачем інформація стосується позивача ТОВ «Ковальська нерухомість» і являється недостовірною з огляду на наступне. Стосовно невідповідності класу наслідків СС1 намірам забудови, то було отримано відповідно будівництва об`єктів забудови на [ADDRESS], [ADDRESS] містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва від 92.05.2028 №356 і стосовно вказаного, наміри позивача щодо забудови спрямовані на будівництво багатофункціонального комплексу на [ADDRESS] . А згідно чинного дозволу на виконання будівельних робіт від 02.02.2020 передбачено клас наслідків СС2, що дозволяє здійснювати будівництво відповідно до намірів забудови. Вподальшому, позов містить обґрунтування позовних вимог вже щодо щодо спростування використаних в дописах позивачем наступних тверджень: «є історичною цінністю», «наклала мораторій, на місці історичної пам`ятки», «самовільне знесення», «демонтаж є незаконним», «демонтаж є самовільним», «будівництво є незаконним», - що, на думку позивача, є свідоме, в стверджувальній формі зазначення порушення позивачем законодавства та вчинення правопорушення в сфері містобудування, а також кримінального правопорушення за самовільне зайняття земельної ділянки та самовільне будівництво, самоправство, незаконне проведення пошукових робіт на об`єкті археологічної спадщини, знищення, руйнування або пошкодження об`єктів культурної спадщини (т.1 а.с. 229б). Щодо самовільного та незаконного будівництва, то позивач зазначає, що будівництво об`єктів на [ADDRESS], [ADDRESS] здійснюється відповідно чинного дозволу, а саме дозволу на виконання будівельних робіт від 02.06.2020 №КВ 112201541052. На підставі викладеного, позивач зазначає, що поширена відповідачем інформація в дописах №№ 2, [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] - не відповідає дійсності. Стосовно мораторію Київради, то вказує, що Київрада не накладала жодного мораторію на демонтаж або перебудову будинку на [ADDRESS] , а згідно рішення від 31.08.2021 №2180/2221 пропонувала для включення до Переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини (яким може загрожувати знищення або пошкодження). А на сайті Київради є лише проект рішення «Про організаційні заходи щодо збереження об`єктів ХІХ-ХХ століття (історичних будівель) на території міста Києва, яким може загрожувати знищення або пошкодження, згідно п.2 якого передбачено введення тимчасової заборони (мораторію) на підготовчі роботи, а також будівельні роботи. Однак цей проект не був прийнятий. Щодо статусу пам`ятки та об`єкта культурної спадщини будинку на [ADDRESS] , то позивачем зазначено, що за вищевказаною адресою відсутні будь-які будівлі, що мають статус пам`ятки культурної спадщини та /або об`єкта культурної спадщини. З приводу історичної цінності будинку на [ADDRESS] , то позивачем зазначено, що згідно історико-містобудівного обґрунтування від 2008 року щодо будівництва об`єктів на [ADDRESS], [ADDRESS] , погодженого 28.11.2008 №78 начальником ГУ охорони культурної спадщини КМДА, серед іншого зазначено, що досліджувальні будівлі втратили свою архітектурну та історичну цінність та звертаючи увагу на неможливість повернути їм первісний вигляд шляхом реконструкції та реставрації фасадів, в подальшому доцільне знесення будівель з розвитком нової інфраструктури. При цьому, департамент охорони культурної спадщини КМДА 21.06.2023 повів обстеження вказаного будинку та зазначив, що він відноситься до рядової забудови, не має виражених архітектурних стильових ознак та відповідного декоративного оформлення; не надано жодних матеріалів, що підтверджують архітектурну або історичну цінність об`єкту. Позивачем зазначено, що поширена позивачем у вказаних дописах інформація про відповідачка порушує право на ділову репутацію відповідача, наслідком якої є те, що інвестор розірвав інвестиційний договір через поширену відповідачем недостовірну інформацію. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача маральної шкоди у розмірі 100000,00 грн., то позивач зазначає, що опорочення ділової репутації призводить до зниження прибутку вказаній юридичній особі, своїми неперевіреними даними, відповідач фактично висвітлює як самовільну і незаконну діяльність позивача та формує відповідну негативну думку у широкого кола осіб, серед яких і інвестори. З урахуванням викладеного, а також враховуючи те, що розповсюдження недостовірної інформації сформувало у суспільстві негативний образ щодо нього, позивач звернувся до суду з цим позовом, який просив задовольнити у повному обсязі. Ухвалою суду від 05.05.2024 вказану позовну заяву залишено без руху, надано строк позивачу для усунення вказаних в ній недоліків, після усунення яких ухвалою від 28.05.2024 відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 07.08.2024 надійшов відзив від відповідача [PERSON] в якому представник вказаної сторони заперечував проти задоволення позовних вимог до вказаного відповідача, посилаючись на те, що відносно допису №1 та інших оспорюваних дописів, то поняття «Історична пам`ятка» визначено у Венеційській хартії. І на думку відповідача, включення садиби на [ADDRESS] до переліку цінної історичної забудови викладеного в рішенні Київради якраз і говорить про культурну значимість цієї будівлі, яка попри не включення до відповідних державних реєстрів, потрапила у відповідний пам`яткоохоронний список Київради. Зазначає, щодо дописів (постів) №№2-4 - то викладена в них інформація є достовірною і відповідачем не надано доказів, що така інформація є недостовірною. Допис №4 - вказана інформація є оціночним судженням суджень автора щодо діяльності забудовників. Щодо допису №6, то на час її публікації була наявні інформація про отримання забудовником дозволу на підготовчі роботи - клас СС1, який відповідно до класифікації наслідків будівельної діяльності - це незначний клас наслідків та не передбачає будівництва 22- поверхового будинку, як це вказано на візуалізаціях будинку. Адже, на момент публікації на ресурсі ЛУН у розділі дозвільні документи був лише дозвіл на підготовчі роботи - СС1 і там же візуалізація будівництва на 22 поверхи. Окрім цього, у відзиві зазначено, що жодний допис відповідача не містить обвинувачення позивача у скоєнні будь-яких злочинів, відповідач тільки висловив свою думку та надавав критичну оцінку певним подіям, що становлять суспільний інтерес. Вказує, що позивач не був позбавлений можливості реалізувати своє право на відповідь, викласти власний погляд на дискусійні проблеми з метою обґрунтування власної позиції та доведення перед аудиторією помилковості висловлених позивачем суджень, надавши їм свою оцінку. Відповідач також просить врахувати статус позивача - столичного забудовника, суспільну значимість поширеної в оскаржуваній статті інформації - питання збереження та захисту історичних пам`яток столиці і статус відповідача як столичного активіста. Посилається на суспільний інтерес щодо вказаної інформації, а також зазначає, що, аналізуючи характер висловлювань, які є предметом розгляду даної справи, вважає неможливим вважати дані висловлювання твердженням про вчинення позивачем конкретних діянь, а сам характер таких висловлювань та контекст, в якому вони були здійснені, призводять до їх сприйняття саме як висловлення оцінки, а не твердження. Всі публікації були спрямовані не на підрив репутації, а на поширення дискусії на тему, яка становила інтерес громадськості, а межі критики публічних фігур (осіб) - є значно ширшими ніж щодо приватних осіб, натомість межі захисту - вужчими. Щодо моральної шкоди, то сторона відповідача вказує на відсутність доказів її спричинення, а також відсутність доказів сплати штрафу та наявності претензії ТОВ «Еталон Капітал» від 01.04.2024. А щодо висновків експертів, то сторона відповідача просить суд їх оцінювати критично, оскільки вони не враховують правових позицій, висловлених в рішеннях ЄСПЛ, враховуючи, що відповідачем висловлені оціночні судження роботи позивача. 22.08.2024 надійшла відповідь на відзив в якому висловлені заперечення по суті наведеного стороною відповідача у відзиві та посилається на наявність письмових доказів , а саме історико-містобудівне обґрунтування від 2008 року, яке виконане у формі дослідження і в яких вказано, що будівлі втратили свою архітектурну та історичну цінність, а також дозвіл на виконання будівельних робіт. При цьому, висловлює свою незгоду із твердженням відповідача, що позивач є публічною особою. В свою чергу, 14.10.2024 до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив та заява свідка (відповідача) в якій він надав відповідь на питання, поставлені йому позивачем. При цьому, у запереченні на відповідь на відзив, серед іншого, зазначено, що Міжнародною хартією з охорони й реставрації нерухомих пам`яток і визначних місць (Венеціанська хартія) 1964 року охорона пам`ятки передбачає збереження її оточення, яке не порушує масштабності споруди. Якщо традиційне середовище збереглося, його не слід порушувати, будь яке нове будівництво, знесення та зміни, що могли б порушити співвідношення об`ємів і кольору, недопустимі. Зазначає, що в 2006 році ратифіковано Конвенцію про охорону архітектурної спадщини Європи від 03.10.1985, відповідно до приписів якої передбачено вживати правових заходів для охорони архітектурної спадщини та запроваджувати відповідні контрольні і дозвільні процедури, необхідні для правової охорони архітектурної спадщини та відповідного реагування на порушення законодавства про охорону архітектурної спадщини. Вкотре зазначив, що поширена нам інформація є оціночним судженням та відповідає засадам демократичного суспільства щодо свободи вираження поглядів, а також по своїй суті поширена інформація є його власною оцінкою (інтерпритацією) певних подій та отриманих ними відомостей, не містить фактичних тверджень про вчинення відповідачем правопорушень, а спрямована на привернення уваги громадськості до питань охорони культурної спадщини столиці. Ухвалою суду від 11.11.2024 закрито підготовче провадження у справі на призначено її розгляд по суті в загальному провадженні. Через систему електронний суд надійшли додаткові письмові пояснення відповідача. Представник позивача - адвокат Хажанець В.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] заперечував проти позову, підтримав свою позицію , викладену в заявах по суті та додаткових письмових поясненнях. Представники відповідача - адвокат Мельник Ю.О., [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на підстави, викладені у своїх заявах по суті. Вислухавши пояснення вказаних представників та особисто відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно приписів ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. У відповідності до положень ст. 32 Конституції України кожному гарантується cудовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до приписів ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов`язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов`язана робити посилання на таке джерело. При цьому за змістом статті 91 Цивільного кодексу України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Згідно зі статтею 94 Цивільного кодексу України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу. Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством (стаття 201 Цивільного кодексу України). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 5 Постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009р. за № 1, фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Статтею 277 Цивільного кодексу України встановлено, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших медіа, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж медіа в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Таким чином, розглядаючи справи, предметом позову в яких є спростування недостовірної інформації, суди повинні враховувати, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.11.2019 у справі N 904/4494/18. Відповідно з роз`ясненнями, наданими судам у пунктах 1, 4, 15, 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вбачається, зокрема, що беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про інформацію» основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя. За змістом частин першої та другої статті 7 цього Закону право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Положеннями ст.30 вказаного Закону визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому медіа з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік), свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї "інформації" чи тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких "демократичне суспільство" неможливе. тже, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. При вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені (рішення ЄСПЛ в справі "Дактарас проти Литви" від 24 листопада 2000 року). Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи та не оспорювалось сторонами, що відповідачем [PERSON] на своїй персональній веб-сторінці у соціальній мережі «Facebook» за адресою [INFO] розміщено та поширено у вигляді тексту та зображень наступні публікації - дописи (надалі дописи-1-6) які стосуються будівництва об`єктів на [ADDRESS], [ADDRESS] де позивач виступає в якості замовника діє на підставі договору №15/07-2022_СТ від 15.07.2022 про реалізацію проекту будівництва та передачу функцій замовника будівництва (т.1 а.с. 191; т.1 а.с. 138-171) (надалі дописи1-6): 1)18.06.2023 : «[INFO]»; 2) 20.06.2023: «[INFO]»; 3)21.06.2023: «[INFO]»; 4)27.06.2023: «[INFO]!»; 5)29.06.2023: «[INFO]!»; 6)02.07.2023: «[INFO] ». Вказані обставини не підлягають доказуванню згідно положень ч.1 ст. 82 ЦПК України, оскільки сторонами визнається як сам факт розповсюдження у оспорюваної інформації у вигляді дописів на вказному ресурсі, так і їх авторство відповідача [PERSON] . Суд, аналізуючи наведену інформацію та підстави позову, з огляду на контекст та використані мовно-стилістичних засобів відповідача при створенні власних дописів, дійшов до наступних висновків. Так, в дописі-1 зазначено: «[INFO]», - позивачем фактично оспорюється вислови щодо «історичної пам`ятки», «Київська міська рада накладає мораторій на їх демонтаж або перебудову»; В дописі-2 зазначено:«[INFO]», - оспорюється вислів «самовільно». В матеріалах справи наявний проект рішення КМР «Про організаційні заходи щодо збереження об`єктів ХІХ-ХХ століття (історичних будівель) на території міста Києва, яким може погрожувати знищення або пошкодження» і в п.2 проекту вирішено ввести тимчасову заборону (мораторій) на підготовчі роботи, а також будівельні роботи з реконструкції та/або нового будівництва на вказаний об`єктах в таблиці-додатку до рішення під №21 вказана будівля за адресою: [ADDRESS] , будівля 1850-60 років забудови (т.1 а.с. 204-а - 204-д). Однак, вже прийнятим рішенням КМР від 31.08.2021 №2180/2221 питання щодо введення мораторію не прийнято. Але це рішення містить положення, серед іншого, що визначити об`єкти ХІХ-ХХ століття (історичних будівель) яким може погрожувати знищення або пошкодження та які можуть бути включені до Переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини та рекомендовано власникам об`єктів утриматись від виконання підготовчих, а також будівельних робіт на об`єктах ХІХ-ХХ століття (історичних будівель) (т.1 а.с.205). В додатку під №21 зазначений [ADDRESS], будівля 1850-60 років забудови(т.1 а.с.205-а). При цьому, в знайшла своє підтвердження і та обставина, на яку вказував відповідач [PERSON] , що не зважаючи на ту обставину, питання мораторію були наявні лише в проекті рішення КМР, однак 31 серпня 2021 року о 17:39 на офіційному сайті КМР була оприлюднена новина саме про введення мораторію на реконструкцію 31 серпня 2021 року на офіційному сайті Київської міської ради (https://kyivcity.gov.ua) була оприлюднена новина про введення у столиці мораторію на реконструкцію історичних будівель "У Києві ввели мораторій на реконструкцію та/або капітальний ремонт історичних будівель ХІХ-ХХ століття ": . [INFO]/. Таким чином, суд погоджується із позицією позивача, що вказана в дописах 1-2 інформація міститься у відкритих джерелах на офіційному сайті КМР і тому була взята до відома відповідачем для формулювання власного оціночного судження вказаним обставинам. Адже дійсно будинок демонтований (такий факт сторони не оспорюють), і суд прийшов до висновку про наявність підстав для висловлення свого оціночного судження відповідачем саме із застосуванням оспорюваних строною позивача висловів. Щодо обґрунтування позову в частині, що вказане нерухоме майно не має статусу пам`ятки культурної спадщини та/або об`єкта культурної спадщини і не внесено до відповідних державних реєстрів, то судом зауважується, що автором дописів вказано про будівлю на [ADDRESS] , як «історичний будинок», «Цінних історичних будівель», «історичної пам`ятки» - судом встановлені наступні обставини. В своїх дописах відповідач не називав будівлю «об`єктом культурної спадщини» або «пам`яткою культурної спадщини». При цьому, судом зауважується, що безпосередньо у вищевказаному рішенні КМР вказується про «історичні будівлі», в додатку до якого включений під [ADDRESS] . Зазначення [PERSON] характеристики будівлі як «Історична пам`ятка» не суперечить вимогам Закону України «Про охорону культурної спадщини», оскільки чинне законодавство не містить такого визначення, як терміну. Також під час розгляду справи по суті заявлених вимог не було надано доказів, які підтверджують, що інформація про позивача була поширена відповідачем із нехтуванням питання про правдивість чи неправдивість джерел. Суд прийшов до висновку, що така поширена інформація є оціночним судженням відповідача, яка ґрунтуються на його особистому трактуванні отриманої з інших вищенаведених джерел інформації, і по суті не являється твердженням. Вказані висновки суду також підтверджуються наступними дописами відповідача №№ 3-4. Так, [PERSON] поширено наступну інформацію 21.06.2023: «[INFO]»; Наступний допис-4 27.06.2023: «[INFO]!». Оскільки відповідач мав, на його думку, обґрунтовані сумніви щодо законності дій позивача по демонтажу будівлі, він в дописах і зазначив про існування з цього приводу вищевказаних звернень до правоохоронних органів і підтвердив скрін-копіями відповідних звернень (т.1 а.с. 145-148). Суд зазначає, що в даному випадку було не поширення недостовірної інформації щодо позивача, а реалізація відповідачем свого конституційного права, визначеного статтею 40 Конституції України, і таке звернення не є поширенням недостовірної інформації. Згідно зі статтею 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Тлумачення статті 40 Конституції України свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 755/7842/16-ц, від 24.04.2019 у справі № 209/1936/17, від 05.10.2021 у справі № 757/41356/18-ц, від 21.01.2019 у справі № 640/593/17, на які посилаються скаржники, а також у постановах Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 918/233/18, від 16.10.2019 у справі № 209/2687/16-ц. Вподальшому, стороною відповідача поширений допис-5:«[INFO]!». Оцінюючи вказаний допис, суд прийшов до висновку, що він вочевидь носить характер оціночного судження, оскільки містить власні роздуми і пропозиції відповідача щодо громадського(суспільного) контролю за невизначеною кількістю акредитованих на роботу в місті компаній-забудовників на предмет дотримання ними законодавства під час забудови історичної частини міста. При цьому, суд враховує і ту обставину, що безпосередньо у тексті вищевказаного рішення КМР 31.08.2021 №2180/2221 міститься визначення об`єктів ХІХ-ХХ століття як «історичних будівель», а тому і зазначення в дописі «[INFO]!» сприймається, у взаєморозумінні із попередніми дописами3-4, як критичну оцінку вказаному забудовнику. Щодо допису-6: «[INFO]», - суд також вважає викладену в ньому інформацію виключно оціночним судженням, з огляду на наступне. Суд прийшов до висновку, що і цей допис викладений у формі припущення, про що свідчить обґрунтування допису-6, яке розміщене на початку основного тексту і висловлене [PERSON] із заначенням на підставі чого він дійшов до вказаних у дописі-6 висновків: "принаймні про це свідчить", що водночас в цьому дописі-6 є посиланням на інформацію з відкритих джерел, за аналізом змісту яких автор і формує своє оціночне судження. Адже, в обґрунтування допису та на підтвердження своїх виключно оціночних суджень, здійснених на підставі досліджених інформаційних джерел, їх автор-відповідач ілюстративно розміщує «скрін-зображення» інформації з ресурсу ЛУН в з інформацією про будівництво багатофункціонального комплексу на [ADDRESS] , де чітко вбачається зазначений клас наслідків: СС1, а також під дописом-6 наявна аналітична таблиця інформаційного сайту, що порівнює клас наслідків та законодавчі обмеження щодо здійснення будівництва. Відповідно до інформаційної таблиці клас СС1 - є незначним та передбачає будівництво не вище 4 поверхів, там же розміщена візуалізація будівництва на 22 поверхи (т.1 а.с 153). Сторона позивача, на підтвердження тієї обставини, що вся оспорювана в дописах інформація не є оціночним судженням, а фактичним твердженням, як на доказ, посилається на два експертні висновки. Висновок експерта від 06.12.2023 за результатами проведення сематико-текстуальної експертизи (т.1 а.с. 98-128). Однак, вказаний висновок експерта судом оцінюється критично, з огляду на наступне. Відповідно до п. 1.2.1 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 №53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 26.12.2012 № 1950/5), лінгвістична експертиза відноситься до криміналістичних експертиз. У межах лінгвістичної експертизи мовлення проводяться авторознавчі та сематико-текстуальні дослідження. При цьому, ч.3 ст.7 Закону України «Про судову експертизу» визначено, що виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз. Однак, ДП «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України» не є державною спеціалізованою установою, яка здійснює судово-експертну діяльність, пов`язану з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз. Судом було встановлено, що висновок було складено експертом ДП «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України» Ажнюком Б.М. Згідно ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так, ст. 106 ЦПК України, передбачено можливість проведення експертизи на замовлення учасників справи. Частиною 6 ст. 106 ЦПК України зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Разом з тим, у висновку експерта семантико-текстуальної експертизи № 056/247 від 06.12.2023 не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду. Відповідно, вже з цих підстав суд критично оцінює доказ. Крім того, відповідно до статті 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду. Тобто, висновок експерта, порядок призначення та проведення експертизи, якщо така здійснюється для судового розгляду, повинні відповідати вимогам законодавства про проведення судових експертиз. Таким, зокрема, є Закон України «Про судову експертизу» та Інструкція про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затверджена наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08.10.1998 року. Відповідно до вимог п. 1.12 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертиних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 №53/5, експерти, які не є працівниками державних спеціалізованих установ та на професійній основі здійснюють судово-експетртну діяльність, забезпечують проведення екпертиз та досліджень відповідно до вимог Інструкції про особливості здійснення судово-експертної діяльності атестованими судовими експертами, що не працюють у державних спеціалізованих експертних установах, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 №3505/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 12.12.2011 за №1431/20169. Відповідно до п. 3,4 Загальних положень Інструкції вказана інструкція поширюється на судових експертів, що не працюють у держаних спеціалізованих експертних установах та внесені до державного Реєстру атестованих судових експертів. Судовий експерт здійснює свою діяльність з певного виду експертної спеціальності та на підставі свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта, виданого Міністерство юстиції України відповідно до Положення про експертно-кваліфікаційні комісії та атестацію судових експертів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2015 №301/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04.03.2015 за №249/26694. В силу вимог п. 3 розділу ІІІ Інструкції у письмових висновках експерта, крім даних, передбачених чинним законодавством, обов`язково зазначаються номер, дата видачі і строк дії свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта. Таких доказів суду надано не було. При цьому, суд враховує, що долучений до позову висновок експертів №271/1/23 від 18.09.2023 за результатами проведення комплексного компьтерно-технічного та лігвістичного сематико-текстуального експертного дослідження мовлення виготовлений державною спеціалізованою установою - Науково-дослідним центром судової експертизи у сфері інформаційних технологій та інтелектуальної власності містить застереження, що експерти про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України обізнані і що висновок підготовлений для подання до суду (т.1 а.с. 26-97). Згідно висновком даної експертизи, викладені в оспорюваних дописах висловлювання виражені у формі фактичного твердження (т.1 а.с.68-95). Разом із тим, в силу положень ч.1 ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст.89 цього Кодексу. При оцінці вказаного доказу, суд звертає увагу, що визначення поняття «оціночні судження», «недостовірність інформації» міститься у законі - статті 30 Закону України «Про інформацію», а тому тлумачення цього поняття є питанням права, які суд вирішує самостійно під час розгляду справи по суті заявлених вимог. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2020 року в справі № 752/18468/18 (провадження № 61-17460св19) зроблено висновок, що: «особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі «Українська прес-група проти України» (заява № 72713/01) зазначено, що навіть, якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний баланс для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшенням за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення DEHAES GIJSELSv. BELGIUM, стор. 236, параграф 47). Розглядаючи справу, суди не врахували розуміння відомостей фактичного характеру, які не відповідають дійсності та порочать особу, та не розмежував такі відомості від думок, критичних висловлювань, ідей, оціночних суджень, висловлених відповідачем у порядку реалізації конституційного права на свободи вираження думки і слова. Отже, оспорювана інформація входить до предмету суспільного інтересу, стилістика інформації та застосовані мовні обороти не мають стверджувального характеру з посиланням на конкретні факти стосовно особи позивача, що стало підставою для висновку про те, що баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та публічним інтересом знати суспільно необхідну інформацію порушено не було, а тому підстав для задоволення позовних вимог немає. Поширена відносно позивача інформація є оціночним судженням та відповідає засадам демократичного суспільства щодо свободи вираження поглядів». У справі, що розглядається, судом встановлено, що протягом червня-липня 2023 року у соціальній мережі «Facebook» відповідач систематично здійснював публікації - дописи, присвячені забудові історичної частини міста Києва, в даному випадку через призму висвітлення подій з демонтажу будинку на [ADDRESS] , рік побудови якого - позаминуле століття. Зокрема, в дописах періодично згадувалось ТОВ «Ковальська нерухомість» в контексті його дій зі здійснення забудови на місті будинку за вказаною адресою. Судом звертається увага на те, що спірні дописи відповідача стосуються питань, що становлять значний суспільний інтерес, зокрема, забудови історичного центру міста, що, за загальним правилом, потребує громадських обговорень та врахування думки суспільства/громади, а висвітленням таких дій і займався відповідач. При цьому, судом враховано, що стилістика інформації та застосовані мовні засоби не є звинуваченням позивача у вчиненні конкретних злочинів із зазначенням дати, часу та місця їх вчинення, натомість в дописах [PERSON] наявні оціночні судження та критика дій позивача з метою привернення уваги суспільства до проблематики забудови з попереднім демонтажем об`єктів ХІХ-ХХ століття як «історичних будівель», зокрема по [ADDRESS] , а також реалізовано право на звернення. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. При вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені (рішення ЄСПЛ в справі "Дактарас проти Литви" від 24 листопада 2000 року). У своїй практиці Європейський Суд з прав людини розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлювання думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції (рішення у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року). Однак, навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення у справі «Де Хаес і Гійселс проти Бельгії» від 24 лютого 1997 року, пункт 47). Під час розгляду вказаної справи, суд прийшов до висновку, що баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та публічним інтересом знати суспільно необхідну інформацію порушено не було, а критика не вийшла за межі добросовісної реалізації права на свободу висловлювання щодо питань, які становлять суспільний інтерес. Таким чином, зазначений висновок експертів №271/1/23 від 18.09.2023 за результатами проведення комплексного компьтерно-технічного та лігвістичного сематико-текстуального експертного дослідження мовлення виготовлений державною спеціалізованою установою - Науково-дослідним центром судової експертизи у сфері інформаційних технологій та інтелектуальної власності, спростовується вищенаведеними висновками суду про характер дописів як оціночних суджень відповідача. Окрім того, судом в даному випадку враховано, що вочевидь, вказана інформація, яка стосувалась питання забудови історичного центру міста, мала значення для місцевої громади. Відповідач ТОВ «Ковальська нерухомість», в свою чергу, не було позбавлене можливості скористатись правом на відповідь та викласти власну позицію щодо порушеного питання. В постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 760/23818/20 (провадження № 61-2235св22) зазначено, що фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність як особистих немайнових прав. За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Водночас, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що також відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка будучи ратифікованою Законом України від 07.07.1997 року, відповідно до ст. 9 Конституції є складовою частиною національного законодавства. Суд прийшов до висновку, що оспорювана інформація є нічим іншим, як оціночними судженнями, які відображають суб`єктивні думки відповідача, засновані на особистому сприйнятті певних подій та їх власній критичній оцінці, вони не викладені в формі, що могло би принизити ділову репутацію позивача, а тому підстави як для визнання наведеної в дописах 1-6 інформації недостовірною, такою, що порочить ділову репутацію, так і підстави для задоволення похідних позовних вимог про зобов`язання спростувати інформацію та стягнути моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн., - відсутні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору, при цьому інші доводи сторін, викладені в їх заявах по суті, не впливають на вищевказані висновки суду. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, з огляду на предмет та підстави позову, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних повністю. Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 2) у разі відмови в позові - на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed