Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-13 00:00:00

Позивач Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третьої особи - служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, комунального закладу «Комунальний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Миколаївської обласної ради про позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів та встановлення способу стягнення аліментів. На обґрунтування заяви зазначав, що він перебував у шлюбі з відповідачкою, який розірвано рішенням суду, в шлюбі у них народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.09.2015 у справі №487/4579/15-ц, яке змінено рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 26.11.2015, з нього на користь відповідача стягнути аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] у розмірі 1/6 частки від всіх доходів. Після розірвання шлюбу дитина проживала разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Сплату аліментів він здійснює на особовий рахунок відповідача, заборгованості немає. Дитина не отримувала з боку відповідача належного виховання та піддавалася постійному насильству з боку матері та вітчима. 25.05.2023 [PERSON] знову піддався побиттю з боку відповідача та вітчима, в той же день відповідач написала заяву про передачу дитини батьку [PERSON] та погодилась на позбавлення її батьківських прав. З 30.05.2023 [PERSON] перебуває на утриманні комунального закладу «Комунальний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Миколаївської обласної ради, категорично відмовляється повертатися до матері. Починаючи з 25.05.2023 відповідачка жодного разу не відвідала сина, тобто фактично не приймає участі у його вихованні та утриманні. Проте, відповідач продовжує отримувати аліменти від позивача, незважаючи, що дитина з нею фактично не проживає, не використовуючи їх за призначенням в інтересах дитини. За таких обставин подальше отримання відповідачем аліментів є неприпустимим та не відповідає інтересам дитини. Вважає, що є підстави для зміни порядку та способу стягнення аліментів, які стягуються з нього на користь відповідача та вважає, що з відповідача на користь дитини на його рахунок, який буде ним відкритий у Державному ощадбанку, необхідно стягнути аліменти у розмірі 100% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, враховуючи, що відповідач не працює та немає доходів. Позивач є військовослужбовцем, тому не може у повному обсязі брати участь у вихованні дитини, але після закінчення бойових дій бажає щоб [PERSON] проживав разом із ним. Ухвалою від 04.07.2023 позивачу відмовлено у вжитті заходів забезпечення позову. Ухвалою від 05.07.2023 позовна заява залишена без руху. Ухвалою від 14.08.2023 відкрите провадження у справі в порядку загального позовного провадження, залучено до участі у цивільній справі в якості третьої особи Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, витребувані докази. Ухвалою від 02.10.2023 залучено до участі у цивільній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Орган опіки та піклування Мішково-Погорілівської селищної ради та витребувані докази. 23.10.2023 до суду надійшов висновок про доцільність позбавлення батьківських прав Мішково-Погорілівської селищної ради. 24.10.2023 представник відповідача адвокат Білов І.В. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив в позові відмовити. Зазначивши, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у них народилась дитина син [PERSON] , на утримання якого позивач сплачує аліменти на користь відповідача. Проте, позивач приховує той факт, що за домовленістю між сторонами він сплачує аліменти на утримання [PERSON] добровільно, відповідач виконавчий лист на примусове виконання до органів ДВС не подавала, тому у позивача і не існує заборгованості по аліментам. Позивач ніякої участі в вихованні дитини не приймав, інколи періодично зустрічався з сином, а вихованню дитини уваги не надавав, налаштовував сина проти матері. [PERSON] має психічні розлади, які тягнуть за собою невмотивовану агресію через що відповідач неодноразово зверталась до лікарів, до адміністрації школи та органів опіки, позивач допомоги не надавав. 05.01.2021 позивач з поліцією та службою у справах дітей забрав до себе [PERSON] з місця проживання відповідача, коли вони булла вимушена виїхати на заробітки до Києва, проте через 4 місяця повернув дитину. Дійсно відповідач написала заяву, що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав через шантаж позивача, який пояснив, що без такої заяви він відмовиться забрати дитину до себе, але насправді вона не відмовляється від дитини. Під час конфлікту 23.05.2023 відповідач мала травму ноги, у дитини почалось чергове загострення, він поводився агресивно, тому відбулась подія. Але одиничний вчинок не свідчить про систематичне жорстке поводження з дитиною. Крім того, [PERSON] з 23.05.2023 перебуває у комунального закладу «Комунальний центр соціально-психологічної реабілітації дітей», а не у батька. Відповідач має на утриманні третьої дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , не працює, перебуває у декретній відпустці, станом на 28.09.2023 є вагітною 13 тижнів 2 дні. 31.10.2023 представник відповідача подав до суду заяву про долучення доказів. 14.11.2023 позивач подав до суду заяву про відмову від частини позовних вимог. Ухвалою від 20.11.2023 закрите провадження у справі в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа - служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, комунальний заклад «Комунальний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Миколаївської обласної ради, Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визначення місця проживання дитини. Ухвалою від 20.11.2023 закрите підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Ухвалою від 11.03.2024 залучено до участі у цивільній справі в якості третьої особи Комунальний заклад «Антонівський мистецький ліцей» Миколаївської обласної ради. 04.04.2024 позивач подав до суду заяви про долучення доказів до справи. 08.04.2024 позивач подав до суду заяву про долучення доказів до справи. 09.09.2024 представник третьої особи Органу опіки та піклування подав до суду заяву про розгляд справи за відсутністю їхнього представника, рішення ухвалити на підставі висновку органу опіки та піклування Мішково-Погорілівської селищної ради. 26.09.2024 представник відповідача подав до суду заяву про долучення доказів до справи. 24.02.2024 представник третьої особи - служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, подав заяву про розгляд справи за відсутністю їхнього представника, рішення ухвалити на підставі висновку органу опіки та піклування Мішково-Погорілівської селищної ради. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили про їх задоволення. Зазначивши, що позивач військовий тому не може зараз проживати разом із дитиною, за його заявою йому передали сина з Комунального центру соціально-психологічної реабілітації дітей», після чого він влаштував сина до Антонівського мистецького ліцею, де він знаходиться до теперішнього часу, але він відвідує його, при можливості забирає на вихідні, купує подарунки, одяг, мати жодного разу сина не відвідувала з травня 2023 року. За його заявою він добровільно сплачує аліменти на утримання сина, виконавчий лист на примусовому виконанні не перебуває, але у 2023 року він відкрив картковий рахунок на ім`я [PERSON] куди перераховує гроші, картка знаходиться у нього та він витрачає кошти на [PERSON] . Вважає, оскільки він сплачує аліменти, мати також повинна платити аліменти. В судовому засіданні відповідач та її представник позовні вимоги не визнали, просили в позові відмовити з підстав зазначених у відзиві на позов. Зазначивши, що вважають, що [PERSON] не може звертатися до суду з даним позовом, оскільки дитина з ним не проживає. Відповідач з народження виховує дитину, яка потребує лікування у психіатра, є проблеми, але їй ніхто не допомагав у вихованні сина, який не слухався нікого, їй було дуже важко з ним. Родина перебувала на обліку служби у справах дітей на підставі заяви [PERSON] , як начебто не благонадійна родина. Але вона любить сина, не відмовляється від нього, заяву що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав написала через тиск [PERSON] , але хоче повернути дитину в свою родину, влаштувати до школи, відвідувати психолога. Вважає, що позивач не займається вихованням дитини, оскільки дитина з ним не проживає та позивача слід позбавити батьківських прав, позивач забирав до себе дитину у 2021 році, але через 4 місяця повернув їй, але налаштовував дитину проти неї, [PERSON] слухається тільки батька. 25.05.2023 був єдиний раз коли її чоловік побив [PERSON] , який не слухався, з друзями влаштував погром у дворі і на зауваження не реагував. Вона чула крики [PERSON] , але не могла вийти до нього, оскільки була на милицях через проблему з ногою. З 25.05.2023 вона не бачила [PERSON] , не відвідувала його у навчальних закладах, не спілкувалась з ним, не привітала зі святами та днем народження, подарки не дарувала, не цікавилась у вчителів про [PERSON] , оскільки не бажала його травмувати та у неї не має можливості їздити до [PERSON] , оскільки у неї двоє малолітніх дітей, немає грошей, також вона дала сину час щоб він розібрався у своїх відносинах з нею та батьком. З липня 2023 року вона не отримує аліменти від [PERSON] . Також представник відповідача зазначив, що [PERSON] засуджено за ч.1 ст. 125 КК України щодо спричинення тілесних ушкоджень малолітньому [PERSON] . На теперішній час [PERSON] вагітна. В судове засідання представники третіх осіб комунального закладу «Комунальний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Миколаївської обласної ради та комунального закладу «Антонівський мистецький ліцей» Миколаївської обласної ради не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст. 165 СК України). Згідно пункту 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно ст. 18 Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989 року батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основної уваги. Вимогами ст. 27 даної Конвенції передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, нести основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей та фінансових можливостей рівень життя, необхідний для розвитку дитини. Так, Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. У відповідності до частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейський суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Савіни проти України», яке 18 березня 2009 року набуло статусу остаточного, вказав, в тому числі, на необхідності з`ясовувати, чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів; чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини; чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження та чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки; чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я; чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки); чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Частинами 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 6 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями) виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За правилами ч. 2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Судом встановлено, що сторони по справі перебували з 2011 року у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 05.12.2017. В шлюбі у сторін народилась дитина - син [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу, дитина залишилась проживати разом із матір`ю [PERSON] , з [PERSON] на утримання дитини стягуються аліменти. [PERSON] з 2021 року, разом із [PERSON] , проживала за адресою: [ADDRESS] , де для дитини були створені належні умови проживання, дитина була забезпечена усім необхідним. Як встановлено Мішково - Погорілівською сільською радою, як органом опіки та піклування, у висновку про доцільність позбавлення батьківських прав за №1379/02-05 від 23.10.2023, службою у справах дітей з батьками [PERSON] , неодноразово проводились профілактичні бесіди щодо виховання малолітнього [PERSON] , оскільки мати [PERSON] часто приходила до служби з проханням забрати у неї дитину, між батьками були постійні сварки та дитина стала зайвою для матері та батька, у яких були створені нові родині та народились діти. Служба у справах дітей зверталась до батька дитини [PERSON] забрати дитину в свою родину, але останній відмовлявся посилаючись на те, що він військовослужбовцем та у нього інша родина . 25.05.2023 сусідка [PERSON] - [PERSON] звернулась на лінію Мішков-Погорілівської КУ «Центр надання соціальних послуг» та викликала поліцію з приводу нанесення тілесних ушкоджень малолітньому [PERSON] його вітчимом [PERSON] з яким [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі. Комісією було підтверджено фізичне насильство над дитиною з боку вітчима та психологічне насилля з боку матері. Згідно виписки медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №2817 [PERSON] , [INFO] , 25.05.2023 до КНП Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня Миколаївської обласної ради, поступив [PERSON] зі скаргами побиття вітчимом вдома, біль в дільниці верхніх та ніжних кінцівок, грудної клітини та голови, було встановлено діагноз: синдром жорсткого поводження з дитиною, гематома спини, множинні садни, забій м`яких тканей голови. Будучі допитаної в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона сусідка родини [PERSON] по дачі в СВТ «Полюшко» знає їх приблизно 3 роки, [PERSON] допомагав родині по господарству, з маленькою дитиною. [PERSON] не любить сина, в його присутності говорила, що він їй не потрібен, [PERSON] бив його вітчим [PERSON] не один раз, при цьому говорили, що він це заробив, всі сусіді про це знали, [PERSON] ніколи сина не захищала, пояснювала, що [PERSON] неслухняний та у них вдома для нього є плітка, його вихованням ніхто не займався. Вона робила вже зауваження, щоб вітчим та мати не били дитину. 24.05.2023 вона була у дворі коли почула крики [PERSON] , побачила, що він біжить та його схопив вітчим та став бити його. Вона йому сказала припинити побиття, [PERSON] стояла неподалік від них та не захистила дитину. Потім їй телефонував [PERSON] пояснював, що [PERSON] не слухається їх та що йому [PERSON] сказала покарати [PERSON] . Вранці вона викликала службу у справах дітей та зателефонувала на «102». Коли побачила [PERSON] то у нього спина, руки та голова були в гематомах. Після чого дитину забрали з родини. Згідно загальнодоступної інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 27.03.2024, який набрав законної сили 27.04.2024, [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, щодо спричиненні легких тілесних ушкоджень 24.05.2023 малолітньому [PERSON] , [INFO] , гумовим шлангом, якому було нанесено не меншу 10 ударів в область спини. Після того, як потерпілий [PERSON] втратив рівновагу та впав на землю, йому [PERSON] гумовим шлангом, було нанесено ще не менше п`яти ударів в область тулуба, верхніх і нижніх кінцівок. 25.05.2023 [PERSON] на ім`я начальника служби у справах дітей написала заяву в якій просила забрати дитину [PERSON] , [INFO] та передати його на виховання батьку [PERSON] , на позбавлення її батьківських прав надала згоду. [PERSON] відмовився забрати свого сина [PERSON] . Рішенням комісії з питань захист прав дитини від 25.05.2023 №2 [PERSON] було влаштовано до комунального закладу «Миколаївський центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Миколаївської обласної ради, у зв`язку з фізичним насиллям в сімї та непорозуміння з батьками. Відповідно до інформації адміністрації комунального закладу «Миколаївський центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Миколаївської обласної ради за №01-166 від 21.06.2023, 30.05.2023 малолітнього [PERSON] було влаштовано до комунального закладу «Миколаївський центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Миколаївської обласної ради, у зв`язку з фізичним насиллям в сімї. Зі слів дитини було встановлено, що він неодноразово потерпав від фізичного насильства з боку вітчима та матері за будь-які дрібниці, також він зазнавав словесної агресії з боку вітчима. [PERSON] при розмові з психологом повідомив, що не хоче спілкуватися та зустрічатися з матір`ю та вітчимом, спогади про життя разом із матір`ю та вітчимом викликають у нього негативні відчуття, своєю сімєю він вважає батька, за період перебування з закладі дитина не виявляла бажання повернутися до матері. Відповідно до інформації адміністрації комунального закладу «Миколаївський центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Миколаївської обласної ради за №01-95 від 03.04.2024, 04.02.2024 згідно висновку служби у справах дітей Мішково-Погорілівської сільської ради №41/01-11 від 30.01.2024 [PERSON] , [INFO] повернено батьку [PERSON] . Згідно довідки комунального закладу «Антонівський мистецький ліцей» Миколаївської обласної ради від 22.01.2024 за №6, [PERSON] , [INFO] з вересня 2023 року навчається у даному закладі тимчасово, батько звернувся із заявою щодо перебування його сина в ліцеї, відповідно до чинних вимог. Батько [PERSON] часто відвідує сина, цікавиться його навчанням і перебуванням, матеріально утримує. Згідно довідки комунального закладу «Антонівський мистецький ліцей» Миколаївської обласної ради від 13.03.2024 за №55, [PERSON] , [INFO] навчається у даному закладі, де проживає та знаходиться на неповному державному утриманні на підставі заяви батька, який часто відвідує сина, цікавиться його навчанням, успіхами і розвитком, підтримує тісний зв`язок із класним керівником, забезпечує сина необхідними речами та навчальним приладдям, бере сина на вихідні. Відповідно до Акту від 02.04.2024 комунального закладу «Антонівський мистецький ліцей» Миколаївської обласної ради складеного заступником директора з виховної роботи Беліченко Н.В. , класного керівника Чуйко Л.О. і вчителя хімії Білої О.А. , за період навчання [PERSON] , [INFO] у закладі (з вересня 2023 року), мати дитини жодного разу сина не відвідувала, не забирала його на канікули та вихідні, не телефонувала, не забезпечувала одягом, взуттям та канцтоварами, не цікавилась його життям, здоров`ям та навчанням. Згідно висновку про доцільність позбавлення батьківських прав за №1379/02-05 від 23.10.2023, Мішково - Погорілівська сільська рада як органом опіки та піклування, вважає за доцільним та таким, що відповідає інтересам малолітньої дитини, позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Викладені обставини свідчать про свідоме ухилення відповідача від виховання, утримання неповнолітнього сина небажання виконувати свої батьківські обов`язки. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачка, тривалий час свідомо не піклується про свого малолітнього сина, не забезпечує його фізичний та духовний розвиток, не стежить за його здоров`ям та навчанням, не спілкується з дитиною з 25.05.2023, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, фактично самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, що і не заперечує сама відповідачка, яка в судовому засіданні пояснювала, що не відвідувала сина у навчальних закладах, не спілкувалась з ним, не привітала зі святами та днем народження, не утримує матеріально, пояснюючи це відсутністю грошей та перебування на її утриманні двох малолітніх дітей, при цьому, проживаючи в родині своєї матері, малолітній [PERSON] неодноразово потерпав від фізичного насильства з боку вітчима та матері спогади про життя разом із матір`ю та вітчимом викликають у нього негативні відчуття, службою у справах дітей було встановлено, що малолітня дитина зазнає фізичного та психологічного насилля в сімї матері, через що дитину було передано до комунального закладу «Миколаївський центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Миколаївської обласної ради, у зв`язку з фізичним насиллям в сімї та непорозуміння з батьками, тому, в інтересах дитини, існують правові підстави для задоволення позовних вимог і позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її сина [PERSON] . Крім того, суд бере до уваги, що самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав недостатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини, оскільки мотиви такого заперечення можуть бути різними, аналогічні висновки зроблені в постанові від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17 КЦС ВС. З вище викладених обставин суд ставиться критично до посилання відповідача та її представника, що [PERSON] не відмовляється від сина, бажає забрати його в свою сімю та займатися його вихованням та навчанням. Також суд вважає обґрунтованою і такою, що підлягає частковому задоволенню вимога про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини, виходячи з такого. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України - особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Згідно ст. ст. 180-182 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. На виконання цього обов`язку за рішенням суду можуть стягуватися аліменти, розмір яких визначається з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, платника аліментів, наявності у останнього інших утриманців та інших обставин, що мають істотне значення. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частина 3 статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При таких обставинах, ураховуючи, що малолітній [PERSON] потребує матеріальної підтримки, а батьки зобов`язані утримувати свою неповнолітню дитину, суд вважає за можливе стягнути з відповідача [PERSON] на користь комунального закладу «Антонівський мистецький ліцей» Миколаївської обласної ради, на утриманні якого перебуває дитина, аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , при визначенні розміру аліментів суд враховує, що відповідач є особою працездатного віку, але не працює, доказів матеріального стану відповідачем не надано, в той же час має на утриманні двох малолітніх дітей, тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини у розмірі 1/8 частини з усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки вважає такий розмір аліментів розумним, який не суперечить чинному законодавству, відповідає інтересам сторін та неповнолітньої дитини, стягнення здійснювати щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви з 29.06.2023 і до повноліття дитини. Що стосується вимоги [PERSON] про встановлення способу стягнення з нього аліментів на утримання сина [PERSON] на особовий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Так, рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.09.2015, яке змінено рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 26.11.2015, з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/ частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 18.06.2013 і до повноліття. Виконавчий лист про стягнення з [PERSON] аліментів на примусове виконання до органів державної виконавчої служби не надходив, відповідно до інформації від 19.06.2023 за №42821 Центрального ВДВС у м. Миколаєві, позивач перерахував аліменти на особистий рахунок [PERSON] до травня 2023, що не заперечували сторони. Крім того, 14.06.2023 позивач уклав договір №810729615/140623 комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використання електронного платіжного засобу (платіжної картки) отримувач [PERSON] , на який позивач перераховує аліменти, банківською карткою користується сам позивач та витрачає кошти на потреби сина [PERSON] . Кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України, частина 1 статті 16 ЦК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Розглядаючи такий критерій, як ефективність способу захисту, Верховний Суд зазначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ефективним способом захисту права є такий, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанова Верховного Суду у справі № 916/3156/17 від 4 червня 2019 р.). Обрання позивачем неналежного способу захисту права є самостійною підставою для відмови в позові, при цьому суд керуються принципом процесуальної економії. Згідно з цим принципом слід застосовувати такий спосіб захисту, який приведе до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що обираний позивачем спосіб захисту, а саме про встановлення способу стягнення з нього аліментів на утримання сина [PERSON] на особовий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України, не приведе до відновлення порушеного права без необхідності повторного звернення до суду, оскільки аліменти з [PERSON] за рішенням суду стягуються на користь [PERSON] та їх стягнення до теперішнього часу не припинено, у зв`язку з чим в частині цих вимог слід відмовити. Суд ставиться критично до посилання представника відповідача, що [PERSON] є неналежним позивачем у справі щодо позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки дитини разом з ним не проживає, враховуючи вимоги ст. 165 СК України, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків. У відповідності до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн. та на користь держави судовий зборі за вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1073,60 грн. Згідно ч.1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню - у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial