Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-09 00:00:00

Позивач [PERSON] в своїх інтересах та інтересах малолітньої [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] , вселення. У позовній заяві зазначила, що з березня 2002 року сторони стали проживати однією сім`єю. [INFO] у них народилась донька [PERSON] , [INFO] народилась донька [PERSON] . 26 грудня 2018 року сторони за спільні кошти придбали трикімнатну кв. [ADDRESS] , право власності на яку оформили на кожного із сторін по частині. З 10 січня 2019 позивач разом з дітьми була зареєстрована та проживала за зазначеною адресою. Відповідач до 24.07.2020 року був зареєстрований за адресою [ADDRESS] , проте фактично проживав з позивачем та дітьми. За час спільного проживання, задля забезпечення родини всім необхідним, позивачем бралась позика у знайомих та кредитних організаціях, всього на загальну суму 150\~000 грн. Відповідач погодився сплатити ці борги у разі відчуження на його користь належної позивачу частини квартири. 26.06.2020 року позивач з дітьми знялась з реєстрації в спірній квартирі, хоча продовжили там проживати та погодилась на умови відповідача. 07.07.2020 року згідно договору дарування позивач подарувала свою частину спірної квартири відповідачу Після чергової сварки, у листопаді 2020 року відповідач змінив замки на вхідних дверях та фактично вигнав її з молодшою дитиною з квартири, а сам зі старшою донькою залишається проживати у кв. [ADDRESS] . Припинення сімейних відносин з відповідачем не позбавляє позивача з дитиною права користування квартирою, вони не втратили інтересу до квартири, оскільки спірна квартира є єдиним житлом, проте відповідач чинить їм перешкоди у користуванні, змінив замки та не дає можливості проживати у ній. Просила усунути їй та малолітній доньці [PERSON] перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] , вселити їх до цієї квартири. Стягнути з відповідача понесені судові витрати. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07 травня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін. 18 травня 2021 року позивачем [PERSON] подано заяву про зміну предмета позову. 02 вересня 2021 року відповідачем [PERSON] подано пояснення по суті позову, в яких він позовні вимоги не визнав та зазначив, що сторони з грудня 2002 року по грудень 2019 року проживали однією сім`єю, з 26.12.2018 року проживали з дітьми за адресою [ADDRESS] . 05 червня 2020 року позивач залишила квартиру та зникла. 14 червня 2020 року позивач зібрала свої речі, речі молодшої доньки та поїхала у невідомому напрямку, а отже з 05.06.2020 року за своїм власним бажанням, не будучи членом сім`ї відповідача повністю припинили проживати у даній квартирі. 07.07.2020 року позивач подарувала відповідача частину зазначеної квартири та на час укладення договору в ній не проживала та не була зареєстрована. Не проживати у квартирі було особистим бажанням позивача, відповідач не чинить будь-яких перешкод щодо користування квартирою позивачу та молодшій доньці. Позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, недоведеними, тому просив відмовити в їх задоволенні. Просив відмовити їх задоволенні. Витрати на правову допомогу документально не підтверджені, а отже відсутні підстави для їх відшкодування. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07 травня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2021 року зупинено провадження по справі до розгляду справи № 644/7102/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Згідно розпорядження Голови Верховного Суду від 14.03.2022 № 7/0/9-22 змінено територіальну підсудність судових справ Орджонікідзевського районного суду м. Харкова на Київський районний суд м. Полтави. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 25.04.2023 справу прийнято до провадження суду. Ухвалою суду від 23 травня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про поновлення розгляду цивільної справи. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 19 листопада 2024 року поновлено провадження по справі. У судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача Індутний-Шматько С.М. не з`явились, надали заяву про розгляд справи в їх відсутність, позовні вимоги підтримують. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, причина неявки невідома. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, надала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю в іншому судовому засіданні. Таким чином неявка представника відповідача пов`язана з наданням переваги участі у розгляді іншої справи. Оскільки поважність причин неявки представника відповідача судом не встановлена, відповідач реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в письмових поясненнях, тому підстави для відкладення розгляду справи відсутні. Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, причина неявки невідома. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, приймаючи до уваги відсутність підстав, передбачених ст.223\~ЦПК\~України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в судове засідання не з`явились. Суд, дослідивши докази по справі, дійшов до наступного висновку. Судом установлено, що [PERSON] народилася [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] народилась [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова станом на 18.02.2021 року, за адресою [ADDRESS] з 24 липня 2020 року зареєстровані сторони та їх діти. Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 13 березня 2024 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у задоволенні позовних вимог відмовлено. Рішення набрало законної сили. Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням суду\~встановлено,\~що на підставі договору купівлі продажу квартири, посвідченого 26 грудня 2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Колядою Ю.С., [PERSON] та [PERSON] купили квартиру за адресою: [ADDRESS] . На підставі цього договору [PERSON] та [PERSON] прийняли в особисту власність кожен по 1/2 частці . На час придбання квартири сторони проживали разом однією сім`єю. 07 липня 2020 року згідно договору дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Колядою Ю.С. [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] , частину частку квартири [ADDRESS] . У квартирі за адресою: [ADDRESS] [PERSON] мала зареєстроване місце проживання з 10 січня 2019 року, що підтверджується даними паспорту громадянина України [PERSON] серії [NUMBER] , виданого 23 липня 2010 року Дніпровськими ВМ ХМВ УМВС України в Харківській області. При цьому користування квартирою розпочато [PERSON] як співвласником квартири та як членом сім`ї іншого співвласника. Посилання позивача на ту обставину, що [PERSON] з 05 червня 2020 року перестала бути членом його сім`ї та перестала проживати у спірній квартирі, спростовуються даними про зареєстроване місце проживання відповідача. Встановлено, що відповідач була знята з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] 26 червня 2020 року. Після цього за вказаною адресою місце проживання відповідача зареєстровано менше, ніж за місяць 24 липня 2020 року. На час реєстрації місця проживання [PERSON] 24 липня 2020 року вона не була співвласником спірної квартири. Тому для здійснення реєстрації місця проживання необхідна була згода власника, яка фіксується відповідними документами. Оскільки вже не будучи співвласником квартири, [PERSON] мала право користування цією квартирою, що підтверджено реєстрацією її місця проживання, а відповідно визнавалося власником житла на час реєстрації місця проживання відповідача, суд відхиляє такі підстави для визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою як відчуження її частки на користь позивача. Крім того, будь-яких доказів, якими б підтверджувалось, що 24 липня 2020 року місце проживання [PERSON] зареєстровано за цією адресою не як члена сім`ї власника, а на іншій підставі, зокрема за договором найму, безоплатного користування, тощо, позивач до матеріалів справи не надав. Як встановлено судом, 24 липня 2020 року за адресою спірної квартири також зареєстровано місце проживання її малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади м. Харкова та свідоцтвами про народження дітей . Наведеним спростовуються посилання позивача, що відповідач 05 червня 2020 року перестала бути членом його сім`ї, пішла з дому та більше не повернулася, і не забажала проживати у спірній квартирі. Судом не встановлено, що [PERSON] не проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] понад один рік без поважних причин. Зазначаючи, що [PERSON] добровільно залишила квартиру 14 червня 2020 року, коли остаточно забрала свої речі, наявними у справі доказами не підтверджується. Як вбачається з копії договору найму житла від 13 лютого 2021 року, [PERSON] орендувала квартиру за адресою: [ADDRESS] тимчасово, тобто на 6 місяців. Але оскільки між сторонами існує спір щодо права [PERSON] на користування спірною квартирою, доступу до квартири вона не має, вказаний договір не є доказом того, що відповідач змінила місце проживання. Також встановлено, що 07 червня 2020 року до ВП №2 Харківського РУП №2 ГУНП в Харківській області звернувся [PERSON] з заявою про те, що його громадянська дружина [PERSON] 05 червня 2020 року близько 08-00 год. пішла з дому на роботу та не повернулась. За заявою відкрито кримінальне провадження №12020220530001219 від 07 червня 2020 року за ч. 1 ст. 115 КК України. 15 червня 2020 року кримінальне провадження закрито згідно п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Але ще до закінчення річного строку, передбаченого ч. 2 ст. 405 ЦК України [PERSON] почала звертатися до уповноважених органів з заявами про захист свого права на користування житловим приміщенням спірної квартири. Також 07 травня 2021 року [PERSON] звернулась до ВП №1 Харківського РУП №2 ГУНП в Харківській області з заявою, у якій повідомляла про те, що в листопаді 2020 року [PERSON] змінив замки на вхідних дверях квартири та фактично вигнав її на вулицю разом з молодшою дитиною. Таким чином, дані обставини встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили та \~не доказуються при розгляді даної справи. Згідно з частинами першою, третьою статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України). Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У частині першій\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі\~Конвенція) закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. Відповідно до\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~та частини четвертої\~статті 10 ЦПК України\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини (далі\~ЄСПЛ) констатував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що втручання у право заявника на повагу для його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, пункт 50). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2021 року у справі № 555/571/20 (провадження № 61-3911св21) вказано, що: «у своїй практиці Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу. Заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар внаслідок втручання у її права. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення, й наслідками, що настають. Судом установлено, що постійним місцем проживання [PERSON] та малолітньої дитини сторін [PERSON] , 2015 року народження є спірна квартира, і отримала вона це право спочатку як власник нерухомого майна, а у послідуючому надав їй це право член її сім`ї - власник квартири [PERSON] . Позивачка разом з дітьми була зареєстрована у спірній квартирі, без будь-яких умов про його тимчасовість. Факт того, що позивачка забезпечена іншим житлом судом не встановлений. Таким чином, суд дійшов до висновку, що усунення перешкод шляхом вселення [PERSON] та малолітньої дитини сторін, буде сприяти відновленню їх порушеного права на повагу до житла, яке позивач вважає постійним місцем проживання, як своїм так і малолітньої дитини, оскільки [PERSON] законно вселилася у спірне приміщення та тривалий час (з 2018 року) проживала у спірному приміщенні й іншого житла не має. Суд звертає увагу, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України стаття 5\~ЦПК України. Як проголошено у\~статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Позивач [PERSON] не є такою, що самоправно вселилась до спірного жилого приміщення. Враховуючи, що позивачка та малолітня дитина сторін, як колишні члени сім`ї власника спірного житла, не мають іншого житла, їх права мають бути захищено. При вирішенні даного спору, суд враховує та бере до уваги вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, поведінку учасників правовідносин, позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду, також дотримується балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин. Приймаючи до уваги, що суду не надано доказів щодо наявності у [PERSON] та малолітньої [PERSON] іншого житла, окрім зареєстрованого у встановленому порядку місця проживання за адресою [ADDRESS] , тому таке втручання у право на житло [PERSON] , яка тривалий час (з 2018 року) проживала у спірній квартирі, не є виправданим, а її вселення у вказану квартиру є необхідним для захисту прав позивача та малолітньої дитини у розумінні статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті практики ЄСПЛ, оскільки відповідачем чиняться перешкоди у користування житлом, шляхом заміни дверних замків та не допуску до помешкання. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Частиною1 статті 15 ЦПК України визначено, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Відповідно до пунктів 1, 2, 5 частини першої статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Вказана правова позиція викладена у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду у від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц. Відповідно до частин 1, 3\~статті 133 ЦПК\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з положеннями частин 1, 2\~статті 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3\~ст. 137 ЦПК України). Вирішуючи питання щодо розміру витрат на правничу допомогу, суд приймає до уваги, що його розмір повинен відповідати визначеним процесуальним законодавством критеріям співмірності, а саме: складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт; ціні позову та/або значенню справи для сторони, в тому числі впливу вирішення справи на репутацію сторони або публічного інтересу до справи. Велика Палата Верховного Суду у\~постанові від 19.02.2020 по справі № 755/9215/15-ц, передбачила такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Судом установлено, що судові витрати, які понесла [PERSON] складаються зі сплати судового збору у сумі 1\~816 грн. та витрат на правничу допомогу у розмірі 10\~000 грн. На підтвердження понесених судових витрат, матеріали справи містять квитанції щодо сплати судового збору; Клопотання про стягнення з відповідача витрат від 23 червня 2021 року; Договір про надання правової допомоги від 02 лютого 2021 року; Додаток 1 протоклу погодження гонорару ну суму 10\~000 грн від 15 березня 2021 року; Доручення від 15.03.2021 року; Квитанцію до прибуткового ксового ордерц № 1 від 15 травня 2021 року на суму 10\~000 грн.; Акт приймання-передачі послуг від 21 червня 2021 року. Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц). Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Аналогічну правову позицію викладено у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18. Суд враховує правову позицію, зазначену у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц. Так, Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки: 1) розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу (пункти 28-29); 2) при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21); 3) саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (пункт 44). Згідно приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У своїх\~запереченнях на\~заяву представник\~відповідача \~ адвокат\~Дзюба І.М.\~не заявила\~клопотання щодо\~зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем, а тому враховуючи принципи диспозитивності та змагальності,\~суд не має права з власної ініціативи вирішувати питання про зменшення таких витрат, що підлягають розподілу\~(постанова ОП КГС ВС від 03.10.2019 у справі № 922/445/19). Інші посилання представника відповідача як на підставу на відмову в задоволенні стягнення витрат на правничу допомогу не доведені належним доказами , є безпідставними, а тому не підлягають врахуванню судом. При визначенні розміру витрат на правничу допомогу, суд враховує надані позивачем докази в обґрунтування понесених таких витрат, критерії реальності адвокатських витрат, а саме встановлення їхньої дійсності та необхідності, розумності їхнього розміру, також приймає до уваги обставини та складність справи. Таким чином, оскільки позовні вимоги позивача задоволені повністю, то і стягнення судових витрат відбувається пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме судовий збір у розмірі 1\~816 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 10\~000 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно ч.5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved