Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-13 00:00:00

13 листопада 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору , - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, Служба у справах дітей Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області , про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що відповідачка [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з ним та знаходиться на його утриманні. Натомість, відповідачка долею дитини не цікавиться, не турбується про стан фізичного здоров`я, духовного, інтелектуального та культурного розвитку дитини, нехтує своїми батьківськими обов`язками та свідомо ухиляється від виховання своєї дитини, не виявляє бажання спілкуватися з донькою. Посилаючись на викладе, [PERSON] просить позов задовольнити. Ухвалою судді Барвінківського районного суду Харківської від 27 листопада 2024 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 14 січня 2025 року закрито підготовче провадження у справі, справі призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила позбавити відповідачку батьківських прав у відношенні неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] та стягнути з відповідачки аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] . Проти винесення заочного рішення не заперечувала. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служби у справах дітей Барвінківської міської ради Харківської області, в судовому засіданні підтримала позовні вимоги , та не заперечувала про позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні неповнолітньої доньки [PERSON] .. Проти винесення заочного рішення не заперечувала. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, надав заяву в якій просив справу слухати без його участі . Відповідачка в судове засідання не з`явилась. Судові повістки, відповідно до вимог п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, надсилалися у встановленому законом порядку, відповідач повідомлений у встановленому порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. У зв`язку з неявкою відповідачки та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача та представника третьої особи , суд ухвалив провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.223 ЦПК України. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] , є матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії [NUMBER] , виданого 30 серпня 2016 року Барвінківським районним відділом державної Реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області (а. с. 13). Згідно статті 165 Сімейного кодексу України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року (далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом на підставі матеріалів справи встанновлено, що відповідачка від виконання батьківських обов`язків по відношенню до своєї дитини смоусунулась. Неповнолітня [PERSON] проживає з бабусею, мати дитини [PERSON] з ними не проживає, за неповнолітньою дитиною не доглядає не спілкується та її вихованням не займається. З характеристики Комунального закладу «Харківський ліцей № 87 Харківської міської ради» [PERSON] , [INFO] , вбачається, що остання проживає разом з батьком [PERSON] , який постійно цікавиться успіхами дитини , приходить на батьківські збори, підтримує тісний зв`язок з класним керівником (а.с.21), З довідки Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча клінічна лікарня № 19» Харківської міської ради вбачається , що [PERSON] постійно відвідує медичний заклад в супроводі батька [PERSON] (а.с.21). Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради Харківської області надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до доньки [PERSON] , [INFO] (а.с. 93-95). В судовому засідання свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили той факт , що [PERSON] самоусунулась від виховання та утримання доньки , не цікавиться її здоров`ям та життям . [PERSON] з народження мешкає разом з батьком [PERSON] , який опікується дитиною та утримує її повністю всім необхідним для життя . Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до вимог ст.164 ч.1 п.2 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Як роз`яснено у пунктах 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, судом встановлено, що мати дитини [PERSON] самоусунулась від виховання та утримання своєї доньки [PERSON] не надає жодної матеріальної допомоги на його утримання, не цікавиться її життям та розвитком, не піклується про фізичний, духовий і моральний розвиток. Отже, відповідачка свідомо ухилилась від виховання дитини, що полягає у свідомому нездійсненні протягом тривалого часу його виховання, піклування про його здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створення належних умов для розвитку природних здібностей та готування дитини до самостійного життя та праці, що, в свою чергу, вказує на наявність законних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Тому, оцінивши зібрані по справі докази, врахувавши встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про застосування крайнього заходу впливу - позбавлення батьківських прав відповідачки [PERSON] щодо неповнолітньої [PERSON] , оскільки вона не виконує своїх батьківських обов`язків та свідомо відмовилась від такого права. Щодо стягненння аліментів, то такі вимоги також підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В силу вимог ч. 3 ст. 166 СК при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно з ст. 180 СК батьки, зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У ч.ч. 1, 2 ст. 183 СК визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При цьому, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. При цьому, в ч. 2 ст. 182 СК визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. При визначенні розміру аліментів на утримання дитини суд враховує, що відповідачка є працездатною та не звільнена від обов`язку щодо утримання дитини, а тому, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, доходить висновку, що з відповідача слід стягнути аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 листопада 2024 року. Саме такий розмір аліментів надасть можливість забезпечити інтереси дитини, не ставитиме відповідача у скрутне матеріальне становище, відповідатиме загальним засадам сімейних відносин справедливості, розумності та моральності. Враховуючи наведене та

Outcome: approved