Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , в якому просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у загальному розмірі 1\~104\~854,78\~грн., що складається з: основної суми боргу у розмірі 10\~000 доларів США, що за за офіційним курсом НБУ еквівалентно 411\~700\~грн.; заборгованості за відсотками у розмірі 10% - 4000,00\~доларів США, що еквівалентно 164 680 грн.; інфляційного збільшення 239\~959,58\~грн.; штрафних санкцій 288\~515,2 грн.\~ В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на такі обставини. 06.11.2021\~року між ним та [PERSON] укладено договір позики у вигляді розписки, згідно з якою відповідач отримав у борг від [PERSON] 40\~000\~доларів США строком до 07.01.2022 року включно та зобов`язався повернути їх, а також відсотки у розмірі 10%, що становить 4\~000 тисячі доларів США. У визначені договором строки відповідач повернув лише 30\~000 доларів США без відсотків. Станом на сьогодні сума боргу [PERSON] перед [PERSON] складає 10\~000\~доларів США та 4\~000 доларів США відсотків. Оскільки строк позики сплив 07.01.2022\~року, термін порушення зобов`язання починається з 08.01.2022 року. [PERSON] наводить аргументи про наявність підстав для стягнення з відповідача інфляційного збільшення на підставі ч.\~2 ст.\~625\~ЦК\~України, а також штрафних санкцій. Позивач [PERSON] , належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, у позовній заяві просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач та його представник, яких було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, причин неприбуття не повідомили. Разом із тим, [PERSON] звернувся до суду з заявою, у якій зазначив про визнання боргу. За таких обставин неприбуття до суду учасників процесу згідно з ч.\~1 ст.\~223\~ЦПК\~України не перешкоджає розгляду справи. Відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неприбуття у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідач звернувся до суду з заявою, у якій просив суд у разі задоволення позову розстрочити виконання судового рішення з установленням таких строків виплати боргу частинами: квітень 2025\~року 100\~000\~грн; травень 2025\~року 100\~000\~грн; з червня до грудня 2025\~року по 130\~844\~грн. 28\~коп. щомісяця. Представник позивача [PERSON] у письмових додаткових поясненнях висловила заперечення проти розстрочення виконання судового рішення, в обґрунтування своєї правової позиції посилаючись на те, що відповідач не виявляв наміру добросовісно виконати зобов`язання, після початку збройної агресії Російської Федерації проти України не звертався до [PERSON] з проханням розстрочити виплату боргу, а також не надав доказів своєї фінансової неспроможності виконати грошове зобов`язання одразу. Дослідивши надані позивачем докази, та оцінивши їх у сукупності, суд установив такі факти і відповідні їм правовідносини. 06.11.2021\~року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики у формі розписки, в якій відповідач підтвердив факт отримання від позивача у борг коштів у сумі 40 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 07.01.2022 року з відсотками у розмірі 10% у сумі, що становить 4\~000 доларів США. Зазначеніі обставини підтверджуються борговою розпискою від 06.11.2021 року, оригінал якої знаходиться у володінні позивача та був долучений до матеріалів справи. Зміст розписки свідчить про укладення між сторонами саме договору позики. Як стверджується у позовній заяві, [PERSON] свого зобовязання в установлений договором строк не виконав, натомість повернув позивачу лише 30\~000 доларів США без відсотків. Жодних доказів на підтвердження протилежного відповідач не надав, а у поданій суду заяві визнав розмір заборгованості за основоною сумою боргу та відсотками у повному обсязі. Отже, суд вважає встановлений факт неповернення [PERSON] частини основної суми боргу за договором позики у сумі 10\~000\~дол.\~США, а також відсотків у розмірі 4\~000\~дол.\~США. Оцінюючи зазначені обставини, встановлені на підставі поданих позивачем і досліджених у судовому засіданні доказів, суд керується такими нормами процесуального і матеріального права. Відповідно до ст.12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Як унормовано ч.\~1\~ст.\~13\~ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами у розумінні ч.\~1\~ст.\~76\~ЦПК України\~ є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За визначенням, наведеним у ч.\~2 ст.\~77\~ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Положеннями ст.\~12, ч.\~1\~ст. 81 ЦПК України\~законодавець встановлює обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, визначених цим Кодексом. Засада диспозитивності цивільного судочинства, зміст якої розкрито у ст.\~13\~ЦПК\~України, передбачає заборону суду збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи (частина\~2 зазначеної статті). Виняток становлять випадки, коли суд наділений процесуальними повноваженнями витребувати докази за наявності сумнівів у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інші випадки, передбачені цим Кодексом. На підставі ч.\~1\~ст.\~89\~ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до вимог п.\~1 ч.\~2 ст.\~11\~ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Цивільні обов`язки згідно з вимогами ч.\~1ст.14\~ЦК України виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Стаття 626\~ЦК України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Положеннями ст.638,639\~ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Якщо сторони домовилися укласти договір в певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до\~ст.\~1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст.\~1047\~ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Аналізуючи наведені правові норми, суд дійшов висновку, що розписка сама по собі є підтвердженням передавання грошей та укладення договору позики. Крім цього, ч. 1ст.\~1049\~ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. За змістом ст.1046-1047\~ЦК України підтвердженням факту передавання грошей є розписка, і в такій ситуації не обов`язково укладати окремий письмовий договір позики або нотаріально посвідчувати підпис боржника. Окрім наведеного, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передавання грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов`язки за договором, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим правочином тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відтак розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №483/1953/16-ц та у постанові Верховного суду України від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц . Позивач на підтвердження укладення з відповідачем договору позики та його умов надав розписку [PERSON] від 06.11.2021 про отримання ним від [PERSON] у борг 40 000 доларів США і зобовязання відповідача повернути їх з відсотками у розмірі 4\~000 доларів США до 07.01.2022\~року. Зазначену розписку суд оцінює як належний доказ укладення між сторонами договору позики з наведеними вище умовами й отримання [PERSON] коштів за договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами за вимогами ст. 629\~Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Зміна або розірвання договору відповідно до ст.\~651\~ЦК України допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання відповідно до ст.\~599\~ЦК\~України припиняється виконанням, проведеним належним чином. Як унормовано ч.\~4 ст.\~631\~ЦК\~України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Як встановлено судом, у визначені договором строки відповідач повернув лише 30\~000 доларів США без відсотків. Отже, матеріалами справи підтверджується наявність заборгованості відповідача перед позивачем за договором позики від 06.11.2021 на загальну суму 14\~000\~доларів США. Виходячи з наведеного суд застосовує положення спеціального законодавства, яким унормовано виконання в Україні грошових зобов`язань в іноземній валюті. Зокрема, згідно зі ст.\~99\~Конституції України грошовою одиницею і платіжним засобом на території України є гривня. Іноземна валюта відповідно до частин 1, 2 ст.\~192\~ЦК України може використовуватися у нашій державі у випадках і в порядку, встановлених законом. Такі випадки передбачені ст.193, ч.4 ст.524 ЦК України, Законом України від\~16.04.1991\~року №\~959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». За загальним правилом, установленим ст.\~524\~ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Грошове зобовязання, як передбачено ч. 1 ст.\~533\~ЦК\~України, має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим, положення ч.\~2 ст.\~553\~ЦК України\~допускає, що сторони можуть визначити у грошовому зобов`язанні еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, виконання зобов`язання у гривнях з урахуванням еквівалента іноземної валюти можливе у разі, якщо сторони узгодили це у договорі. У такому випадку сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається у гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Наведене ґрунтується на правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від\~01.03.2017\~року у справі №\~6-284цс17 та у постанові Верховного Суду від 14.01.2019 року у справі № 537/6309/16-ц. Отже, у разі отримання позики в іноземній валюті позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві борг у розмірі, еквівалентному сумі одержаної позики в іноземній валюті за офіційним курсом НБУ на час виконання зобов`язання. У наведених правовідносинах істотним для розуміння дійсного змісту та умови укладеного договору є те, що курс гривні до іноземної валюти підлягає застосуванню саме на день платежу фактичного виконання грошового зобов`язання. Зазначені правозастосовчі орієнтири Верховний Суд сформулював у постанові від 11.11.2020\~року у справі № 753/11009/19. Виходячи з викладеного суд вважає за необхідне визначити еквівалент суми заборгованості у гривнях за офіційним курсом НБУ, що діяв на день звернення позивача до суду. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20.01.2021\~року у справі 635/8489/18. З огляду на викладене з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики у загальному розмірі 576\~380\~грн., з яких 411\~700\~грн (10\~000\~доларів США) сума основного боргу та 164\~680\~грн (4\~000\~доларів США) заборгованість за відсотками у розмірі 10\~%, виходячи з офіційного курсу НБУ на день звернення [PERSON] до суду станом на 06.11.2024\~року. Крім цього, [PERSON] заявив вимогу про стягнення з [PERSON] сум інфляційного збільшення у розмірі 239\~959,58\~грн. та штрафних санкцій у розмірі 288\~515,2\~грн. за період прострочення зобов`язання з 08.01.2022\~року до 01.11.2024\~року. Вирішуючи позовні вимоги у цій частині, суд керується такими нормами матеріального права. У частині\~4 статті\~14\~ЦК України передбачено можливість звільнення особи від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Як унормовано п.\~18\~Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної\~статтею 625\~цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У цьому ж пункті законодавець встановив, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Наведена правова норма, спрямована на посилення соціального і правового захисту в умовах воєнного стану осіб, що мають боргові зобов`язання, має імперативний характер і підлягає безумовному застосуванню незалежно від суб`єктного складу правовідносин за договором позики (кредиту), зокрема від того, виступає позикодавцем (кредитодавцем) банк, фінансова установа, інша юридична особа чи навіть фізична особа. У зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України Указом Президента нашої держави №\~64/2022 від 24.02.2022\~року, затвердженим\~Законом №\~2102-ІХ від 24\~лютого 2022\~року, на всій території України введено воєнний стан,\~який неодноразово продовжувався і триває донині. Виходячи з наведеного вимоги позивача про стягнення з [PERSON] інфляційних втрат, що є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, та штрафних санкцій за період з 24.02.2022\~року до 01.11.2024\~року не ґрунтуються на вимогах закону, за якими боржник звільнений від обов`язку їх сплати на час дії воєнного стану. Такого висновку суд дійшов з урахуванням правозастосовчих орієнтирів, сформульованих Верховним Судом, зокрема, у постановах: від\~06.11.2023\~року у справі №\~910/8349/22, від\~28.11.2024\~року у справі № 756/8788/22, від\~09.12.2024\~року у справі №\~362/985/23. Розглядаючи питання про стягнення з відповідача інфляційних втрат і штрафних санкцій за період з 08.01.2022\~року до 23.02.2022\~року, суд виходить з такого. Як передбачено п.\~15\~Прикінцевих і перехідних положень ЦК України, у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Постановою від 11.03.2020року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»\~(із змінами і доповненнями) Кабінет Міністрів України встановив на всій території України карантин з 12.03.2020\~року. У подальшому Уряд неодноразово продовжував строк дії карантину, який загалом безперервно тривав з 12.03.2020\~року до 30.06.2023\~року. Запроваджені Кабінетом Міністрів України заходи, спрямовані на протидію поширенню коронавірусу COVID-19, безпосередньо впливали на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій та обмежували окремі права та свободи людини і громадянина. Введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин\~Законом України № 530-ІХ від 17.03.2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)»\~на підставі ч.2 ст.14-1 Закону України від 02.12.1997року\~№ 671/97-ВР\~«Про торгово-промислові палати». Прострочення [PERSON] грошового зобов`язання за договором позики за період з 08.01.2022\~року до 23.02.2022\~року припадало на час дії на всій території України, у тому числі у місті Харкові, карантину, а тому штрафні санкції за цей період також не підлягають стягненню з позивача на підставі п.\~15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Разом із тим, передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Подібні правові висновки Верховний Суд виклав у постановах від 16.01.2019\~року у справі № 373/2054/16-ц, від\~23.10.2019\~року у справі № 723/304/16-ц, від\~29.11.2023\~року у справі №\~589/4601/21 Виходячи з викладеного суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] інфляційне збільшення за період з 08.01.2022\~року до 23.02.2022\~року з урахуванням індексу інфляції у січні 2022\~року на рівні 101,30 та у лютому 2022\~року на рівні 101,6. З огляду на зазначене суд стягує з [PERSON] на користь [PERSON] інфляційне збільшення за період з 08.01.2022\~року до 23.02.2022\~року у розмірі 16\~834,91\~грн. Крім цього, у ч.\~2 ст.\~625\~ЦК України законодавець передбачає можливість стягнення з боржника на користь кредитора трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Разом із тим, вимогу про стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми на підставі ч.\~2 ст.\~625 ЦК Укрїни [PERSON] не заявляв. \~Виходячи з наведеного суд, відповідно до ч.\~1 ст.\~13\~ЦПК України розглядаючи справу у межах заявлених позовних вимог, питання про застосування щодо [PERSON] такої міри відповідальності за прострочення грошового зобов`язання за період з 08.01.2022\~року до 23.02.2022\~року не вирішує. Розглядаючи заяву відповідача про розстрочення виплати заборгованості, суд виходить з такого. Положеннями ст.\~267\~ЦПК\~України\~передбачено можливість\~надання судом\~одночасно з\~ухваленням судового\~рішення відстрочення\~або розстрочення\~його виконання.\~Вирішуючи відповідне\~питання,\~суд на\~підставі ч.\~4\~ст.\~435\~цього\~Кодексу враховує:\~ступінь вини\~\~відповідача у\~виникненні спору; щодо\~фізичної особи\~-\~тяжке захворювання\~її самої\~або членів\~її сім`ї,\~її матеріальний\~стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Outcome: partial