Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

У червні 2019р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа: [PERSON] , в якому просила суд: - ухвалити рішення, яким визнати за позивачкою [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 64,9 кв.м., житловою площею 30,6 кв.м. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з 18 травня 2022р. вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. В шлюбі у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] . В провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ рухомого майна. За час перебування у шлюбі, сторонами було набуто вище зазначену квартиру, але в досудовому порядку, між сторонами виник спір щодо поділу спільного майна (спірної квартири), оскільки ця квартира зареєстрована на праві приватної власності за відповідачем. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 02 вересня 2019р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 20 листопада 2019р. на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява (а.с. 51-54 т. 1) [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , в якій позивач за зустрічним позовом просив суд: 1. Визнати за [PERSON] право власності на невід`ємних поліпшень квартири [ADDRESS] , меблів та побутової техніки, а саме: 1.1. кухонних меблів вартістю 40000,0 грн.; 1.2. кухонної індуктивної варочної поверхні вартістю 7206,0 грн.; 1.3. бойлера вартістю 4299,0 грн.; 1.4. шафа-купе вартістю 20000,0 грн.; 1.5. дивана «Veneto» вартістю 11745,0 грн.; 1.6. лічильник обліку тепла 6000,0 грн.; 1.7. телевізора марки «Samsung» вартістю 18000,0 грн.; 1.8. фільтр для очищення води вартістю 4000,0 грн.; 1.9. ліжко двоспальне з матрацом 8000,0 грн.; 1.10. витяжка марки «Vento» вартістю 2736,0 грн.; 1.11 вішалка для верхнього одягу 4000,0 грн.; 1.12. холодильник марки «Gorenie» вартістю 15000,0 грн.; 1.13. пральна машина марки «Electrolux» вартістю 8000,0 грн. Свої зустрічні позовні вимоги [PERSON] обґрунтовував тим, що дійсно сторонами в шлюбі була придбана спірна квартира, яка потребувала ремонту та, та інших невід`ємних поліпшень (меблі та побутова техніка), оскільки на час придбання спірної квартири [PERSON] не працювала, а доходи [PERSON] не давали можливості вчинити дії щодо оплати одночасно вартості проведення ремонтно - оздоблювальних робіт в квартирі та придбання меблів і побутової техніки, позивач за зустрічним позовом вимушений був позичити грошові кошти у свого брата [PERSON] у розмірі 400000,0 грн., при цьому вартість оздоблювального ремонту, придання меблів та побутової техніки склали 324214,0 грн. Станом на час подання до суду вказаного зустрічного позову, [PERSON] не повернув отриманні в борг грошові кошти своєму рідному брату [PERSON] , а тому вважає, що останній має право претендувати на частину спільного майна подружжя. 10 лютого 2020р. на адресу суду надійшла позовна заява третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] (а.с. 119а-121 т.1) до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , в якій третя особа з самостійними вимогами просила суд: - визнати за [PERSON] право власності на 44/100 частин квартири [ADDRESS] , загальною площею 64,9 кв.м., житловою площею 30,6 кв.м. Свої позовні вимоги третя особа з самостійними вимогами [PERSON] обґрунтовував тим, що дійсно подружжям [PERSON] було придбано (проінвестовану) спірну квартиру, однак не за власні кошти, а з залученням коштів третьої особи [PERSON] , який є батьком первісної позивачки, розмір коштів, які були внесені особисто третьою особою з самостійними вимогами складає 300500,0 грн., що становить 44/100 частин спірної квартири. Оскільки [PERSON] (чоловік позивачки) не визнає за [PERSON] право власності на 44/100 частин спірної квартири, третя особа, з самостійними вимогами вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 лютого 2020р. прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності та позов третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання права власності, і об`єднано їх в одне провадження з первісним позовом та призначено справу в підготовче засідання за правилами загального позовного провадження. 03 березня 2020р. позивачем за зустрічним позовом [PERSON] було подано до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог (а.с. 1, 2 т. 2). 20 травня 2020р. позивачкою [PERSON] було подано до суду заяву про збільшення позовних вимог (а.с. 216-219 т. 1) до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , Комунальне комерційне унітарне підприємство «Фінансова компанія «Житло-Інвест» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), яке змінило організаційно - правову форму на Комунальне підприємство «Фінансова компанія «Житло-Інвест» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в якій сторона первісного позивача просила суд: - ухвалити рішення, яким визнати за позивачкою [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 64,9 кв.м., житловою площею 30,6 кв.м.; - визнати майнові права на об`єкт нерухомості, квартиру [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] ; - визнати за [PERSON] в порядку поділу майна право власності на частину майнових прав на об?єкт нерухомості, квартиру [ADDRESS] ; - виділити в порядку поділу майна [PERSON] холодильник «Gorenje» вартістю 10399,0 грн., диван «Самба-кл» з матрацом «Veneto» вартістю 5821,0 грн., ліжко двоспальне з матрацом вартістю 8000,0 грн., пральну машину «Hotpoint Ariston» вартістю 4675,0 грн., телевізор « Samsung UE40H6350» вартістю 11699,05 грн., а всього побутового майна на суму 40594,05 грн. - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплату судового збору в розмірі 6902,26 грн. та 14000,0 грн. судових витрат по оплаті витрат на правничу допомогу. 09 червня 2020р. на адресу суду надійшов відзив на позов третьої особи з самостійними [PERSON] (а.с. 6, 7 т. 2), в якому відповідач [PERSON] проти задоволення цього позову заперечив, зазначивши, що йому не відомо про наявність у [PERSON] грошових коштів, у сумі достатній для інвестування спірної квартири. Також [PERSON] наголошував, що ним ніколи не було отримано від третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] грошові кошти для придбання спірної квартири, при цьому для здійснення оздоблювального ремонту в спірній квартирі [PERSON] позичав грошові кошти у свого брата [PERSON] 09 червня 2020р. на адресу суду надійшов відзив [PERSON] на заяву про збільшення позовних вимог [PERSON] (а.с. 13, 14 т. 2), в якому первісний відповідач заперечив проти заяви про збільшення первісних позовних вимог, наголошуючи, що протягом всього часу перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, [PERSON] не приймала участі у створені та набутті спільного майна. На думку [PERSON] , до заяви про збільшення позовних вимог, стороною первісного позивача не надано жодного доказу на підтвердження придбання подружжям «Голеня» під час шлюбу майнових прав на квартиру [ADDRESS] . 16 червня 2020р. на адресу суду надійшов позов (а.с. 27-30 т. 2), третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , в якому третя особа, з самостійними вимогами [PERSON] , просив суд: - визнати за [PERSON] право власності на 60/100 частин квартири [ADDRESS] , загальною площею 64,9 кв.м., житловою площею 30,6 кв.м. Свої позовні вимоги третя особа з самостійними вимогами [PERSON] обґрунтовував тим, що 25 квітня 2014р. ним було надано позику його рідному брату [PERSON] грошові кошти в розмірі 400000,0 грн., строком до 31 грудня 2019р., про що останнім було складено боргову розписку. Третій особі з самостійними вимогами стало відомо, що зазначені кошти [PERSON] використав для придбання спірної квартири. Оскільки між [PERSON] і [PERSON] виник спір щодо поділу спірної квартири, третя особа з самостійними вимогами [PERSON] вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом, для захисту своїх прав, оскільки вважає, що внаслідок надання позики [PERSON] , набув право власності на 60/100 частин спірної квартири. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 лютого 2021р. відмовлено в прийняті та повернуто заяву зустрічного позивача [PERSON] про збільшення позовних вимог від 03 березня 2020р. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 лютого 2021р. прийнято позов третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності поданий в межах розгляду цивільної справи за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про поділ майна подружжя; зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності; позовом третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] до [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про визнання права власності. Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 лютого 2021р. прийнято до розгляду заяву [PERSON] про збільшення розміру позовних вимог. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2021р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 грудня 2022р. провадження по справі було зупинено, на підставі п. 2) ч. 1 ст. 251 ЦПК України. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 листопада 2024р., на підставі ч. 1 ст. 254 ЦПК України, поновлено зупинено провадження. В судовому засіданні [PERSON] , та її представник первісний позов, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог та позов третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] , підтримали, з підстав наведених у цих позовах, просили суд їх задовольнити; та залишити без задоволення зустрічний позов [PERSON] та позов третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] . В свою чергу, [PERSON] та його представник, зустрічний позов та позов третьої особи, з самостійними вимогами [PERSON] , підтримали в повному обсязі, з підстав, наведених в них, просили суд задовольнити зустрічний позов та позов третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] . Також, [PERSON] та його представник заперечували проти задоволення первісного позову та позову третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] . Треті особи з самостійними вимогами: [PERSON] , [PERSON] , треті особи без самостійних вимог: [PERSON] , Комунальне підприємство «Фінансова компанія «Житло-Інвест» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про час та місце розгляду справи були оповіщені в установленому законом порядку, третя особа з самостійними вимогами [PERSON] клопотав перед судом про розгляд справи у його відсутність, решта учасників процесу поважності причин неявки не повідомили, своїх представників до суду не направили. В силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає, за можливе продовжити розгляд справи у відсутність третіх осіб. Суд, заслухавши пояснення [PERSON] , [PERSON] та їх представників, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позови, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов та позови третіх осіб з самостійними вимогами слід залишити без задоволення, з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, і це встановлено судом, [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 травня 2022р. (а.с. 8 т. 1), який було розірвано на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 січня 2020р. по цивільній справі № 759/13848/18, провадження № 2/759/371/20, яке набрало законної сили (https://reyestr.court.gov.ua/Review/86983163). В шлюбі у сторін народилася донька: [PERSON] , [INFO] . Судом встановлено, що 29 вересня 2009р. між третіми особами [PERSON] (матір`ю [PERSON] ) та Комунальним підприємством «Фінансова компанія «Житло-Інвест» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було укладено договір № КНТР-000383/кв про участь у фонді фінансування будівництва, видано свідоцтво про участь у фонді фінансування будівництва виду А від 02 жовтня 2009р., укладено договір №ДВМП-000383 відступлення майнових прав від 20 серпня 2010р.(а.с. 220-229 т. 1), за якими [PERSON] набуто майнові праві на квартиру [ADDRESS] . З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору № 007/04-Б4/С1-Т купівлі - продажу майнових прав на квартиру [ADDRESS] , свідоцтва про право власності серія та номер [NUMBER] , видане 08 грудня 2015р. Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 64,9 кв.м., житловою площею 30,6 кв.м. (а.с.9-19 т. 1). Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства ( ч. 2 ст. 15 ЦК України). Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відповідно до ч. 3 цієї статті кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним кодексом. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Так треті особи, з самостійними вимогами: [PERSON] та [PERSON] , просили суд визнати за кожною третьою особою з самостійними вимогами право власності на 44/100 частин квартири [ADDRESS] та відповідно на 60/100 частин цієї квартири. При цьому третя особа [PERSON] за змістом поданого ним позову звертав увагу суду, що ним та подружжям [PERSON] і [PERSON] було здійснено спільно інвестування вище зазначеної квартири № 7 . Разом з тим, протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною (третьою особою з самостійними вимогами [PERSON] ) не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу на підтвердження зазначених обставин, при цьому надані стороною до позову письмові докази (а.с. 125-137 т. 1), не є належними і не свідчать про учать третьої особи [PERSON] у фонді фінансування будівництва типу А, саме з інвестування спірної квартири [ADDRESS] . Матеріали справи не містять доказів, того, що третя особа з самостійними вимогами [PERSON] передавав [PERSON] , [PERSON] грошові кошти на інвестування спірної квартири, а також те, що він уповноважував останніх, здійснювати представництво його інтересів, як учасника фонду. Таким чином, суд приходить до висновку, що заявлені третьою особою з самостійними вимогами [PERSON] позовні вимоги про визнання за ним права власності на 44/100 частин квартири [ADDRESS] є безпідставними та необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. Стосовно позовних вимог третьої особи, з самостійними вимогами [PERSON] про визнання за ним права власності на 60/100 частин квартири [ADDRESS] , то цей позов третьої особи з самостійними вимогами також не підлягає задоволенню. Так, при зверненні до суду з вказаним позовом, третя особа [PERSON] зазначав, що ним було 25 квітня 2014р. позичено [PERSON] грошові кошти у розмірі 400000,0 грн., та коли він дізнався про наявність спору між подружжям [PERSON] та [PERSON] , щодо спірної квартири, то вважав, що на підставі ст. 65 СК України, ст. ст. 355, 368, 372 ЦК України має право на визнання за ним права власності на частину спірної квартири. Як вбачається з матеріалів справи (а.с. 31 т. 2), 25 квітня 2014р. [PERSON] було складено розписку наступного змісту: «Розписка Я [PERSON] отримав від [PERSON] 400000 грн. (чотириста тисяч гривень 00 коп.) на придбання квартири в м. Києві Зобов`язуюсь повернути борг в повному обсязі до кінця 2019 року. 25.04.2014р. [PERSON] » Зі змісту поданого третьою особою з самостійними вимогами [PERSON] позову, не вбачається, чи виконав [PERSON] свої зобов`язання щодо повернення коштів за борговою розпискою. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Протягом всього часу розгляду справи в суді, суду не було надано для огляду оригінал розписки позичальника [PERSON] , яку він надав [PERSON] , як позикодавцю. Як, і не могла обґрунтувати сторона (третя особа з самостійними вимогами [PERSON] ), з урахуванням положень ст. ст. 16, 1049 ЦК України, обраний нею спосіб захисту, за зобов`язаннями за договором позики, шляхом визнання права власності саме на частину спірної квартири, яка не була передана в іпотеку, в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором позики. За змістом ч. 1-3 ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до ст. 600 ЦК України зобов`язання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами. Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019р. в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022р. в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)). Приватно - правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023р. в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023р. в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). Таким чином, враховуючи правові позиції Великої Палати Верховного Суду щодо обрання належного способу захисту порушеного права, викладеної в постанові від 27 листопада 2018р. у справі № 905/2260/17, провадження № 12-173гс18 (обрання особою неналежного способу захисту порушеного права в судовому порядку, який не відповідає як змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і характеру його порушення, а також не призводить до поновлення порушеного права цієї особи є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог), суд приходить до висновку, про відмову в задоволенні позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] . Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, положення ст. 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Норма частини 3 ст. 61 СК України кореспондує частині 4 ст. 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина 2 ст. 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об`єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов`язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними. Таким чином, суд приходить до висновку, що вище зазначена спірна квартира [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя ( [PERSON] та [PERSON] ), оскільки протилежного в судовому засіданні не встановлено. Протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною первісного відповідача [PERSON] не було надано суду належних і допустимих доказів, що зазначена квартира [ADDRESS] , є особистою приватною власністю останнього чи інших осіб. Відповідно до правових позицій та висновків, які були висловлені Верховним Судом України в постановах по справах: № 6-612цс15 від 01 липня 2015р., № 6-2333цс15 від 25 листопада 2015р., № 6-241цс15 від 16 грудня 2015р., №6-801цс16 від 07 вересня 2016р. №6-846цс16 від 12 жовтня 2016р., № 6-1568цс16 від 07 грудня 2016р., № 6-399цс17 від 05 квітня 2017р. належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в порядку поділу майна подружжя, слід визнати за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] . Стосовно позовних вимог [PERSON] про визнання майнових прав на об`єкт нерухомості, квартиру [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] ; а також визнання за [PERSON] , в порядку поділу майна право власності на частину майнових прав на зазначені майнові права, то в цій частині первісних позовних вимог позов не підлягає задоволенню, оскільки протягом всього часу розгляду справи в суді стороною первісного позивача [PERSON] не надано жодного належного і допустимого доказу, в обгрунтування обставин віднесення зазначених майнових прав до спільного майна подружжя. В матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази придбання зазначених майнових прав саме [PERSON] чи [PERSON] . Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина 2 ст. 364 ЦК України). Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина 1 ст. 71 СК України). Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (постанова Верховного Суду від 12 квітня 2023р., в справі № 648/3137/15-ц (провадження № 61-17560св21)). Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022р. у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022р. у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) зроблено такі висновки: «спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)). Велика Палата Верховного Суду зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021р. у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021р. у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини 1 ст. 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Так, первісна позивачка [PERSON] заявляючи вимоги, про виділення їй в порядку поділу майна: холодильника «Gorenje» вартістю 10399,0 грн., дивана «Самба-кл» з матрацом «Veneto» вартістю 5821,0 грн., ліжко двоспальне з матрацом вартістю 8000,0 грн., пральну машину «Hotpoint Ariston» вартістю 4675,0 грн., телевізор « Samsung UE40H6350» вартістю 11699,05 грн., не зазначила, протягом всього часу розгляду справи в суді, весь обсяг майна (побутова техніка, меблі, предмети вжитку), які були набуті подружжям в шлюбі та є їх спільним сумісним майном, при цьому в судовому засіданні сторона первісного позивача не могла пояснити суду, яким чином здійснити поділ цього майна, та яке саме майно слід виділити саме первісному відповідачу [PERSON] . В свою чергу первісний відповідач [PERSON] заявляючи зустрічний позов, просив суд, в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на частину: кухонних меблів вартістю 40000,0 грн.; кухонної індуктивної варочної поверхні вартістю 7206,0 грн.; бойлера вартістю 4299,0 грн.; шафа-купе вартістю 20000,0 грн.; дивана «Veneto» вартістю 11745,0 грн.; лічильник обліку тепла 6000,0 грн.; телевізора марки «Samsung» вартістю 18000,0 грн.; фільтр для очищення води вартістю 4000,0 грн.; ліжко двоспальне з матрацом 8000,0 грн.; витяжка марки «Vento» вартістю 2736,0 грн.; вішалка для верхнього одягу 4000,0 грн.; холодильник марки «Gorenie» вартістю 15000,0 грн.; пральна машина марки «Electrolux» вартістю 8000,0 грн., усвідомлюючи, що зазначені вище побутові прилади, меблі є неподільними речами. В судовому засіданні первісні сторони: [PERSON] та [PERSON] не могли зазначити суду весь обсяг набутого спільного майна (меблі, побутові прилади, предмети вжитку), не могли пояснити суду, яким чином була визначена вартість майна, чи наявне зазначене майно, на час розгляду справи в суді. Крім того, первісний відповідач [PERSON] та його представник не могли пояснити суду, чому в прохальній частині зустрічного позову стороною взагалі не зазначалися завод/ фабрика виробник певних меблів, побутової техніки, предметів вжитку, модель та рік випуску. Кожна із сторін не могла пояснити суду, чому запропонований, в прохальній частині первісного та зустрічного позовів варіанти поділу майна не містить взагалі переліку майна, яке в порядку поділу надається у власність іншій стороні. З урахуванням викладеного, суд не вбачає правових підстав для задоволення первісного позову [PERSON] , в частині вимог виділення їй в порядку поділу майна: холодильника «Gorenje» вартістю 10399,0 грн., дивана «Самба-кл» з матрацом «Veneto» вартістю 5821,0 грн., ліжко двоспальне з матрацом вартістю 8000,0 грн., пральну машину «Hotpoint Ariston» вартістю 4675,0 грн., телевізор « Samsung UE40H6350» вартістю 11699,05 грн. та правових підстав для задоволення зустрічного позову, в силу їх необґрунтованості. Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). При прийнятті рішення суд також враховує, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994р., ст. 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з первісного відповідача [PERSON] на користь первісної позивачки [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3325,87 грн.; враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову, позовів третіх осіб з самостійними вимогами, то з відповідачів за цими позовами не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: partial