Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

У липні 2024 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 22.10.2020 року між ним та відповідачем був укладений та підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором H32219 кредитний договір № 201022-002 про надання кредиту в сумі 20000,00 грн строком дії до 22.10.2021. На банківський рахунок позичальника було перераховано кредитні кошти у розмірі 18820,00 грн, із урахуванням стягнутої одноразової комісії за видачу кредиту, яка визначена кредитним договором, у розмірі 5,9 %, що в грошовому еквіваленті становить 1180,00 грн. У порушення умов договору відповідач зобов`язання за договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 21.11.2023 за нею рахується заборгованість на загальну суму 19910,92 грн, яка складається з: 13558,46 - прострочена заборгованість за сумою кредиту, 6352,46 грн - прострочена заборгованість за процентами. Тому позивач просить стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості за кредитним договором № 201022-002 від 22.10.2020 за період із 22.10.2020 по 25.09.2023 у розмірі 19910,92 грн, суму сплаченого судового збору у розмірі 2422,40 грн та понесені судові витрати з надання правничої допомоги в розмірі 7000,00 грн. Ухвалою судді Богунського районного суду міста Житомира Семенцової Л.М. від 17.09.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. У жовтні 2024 відповідач направила до суду відзив, мотивований тим, що між нею та позивачем 22.10.2020 був укладений кредитний договір, за умовами якого їй був наданий кредит в розмірі 20000,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 76,7 % річних строком до 22.10.2021. Відсотки за користування кредитом у розмірі 3158,73 грн (1052,91 грн за місяць) нараховані поза межами строку кредитування (з 22.11.2021 по 22.01.2022). Відсоткова ставка в розмірі 76,7 % річних за користування кредитом не відповідає кретиріям розумності та справедливості та є непомірним тягарем для відповідача. Враховуючи малозначність справи, її нескладність, вважає, що заявлені витрати на правничу допомогу значно завищені, не відповідають рівню складності справи та обсягу виконаних робіт, витрати не відповідають принципам розумності та справедливості. Також вказала, що свої зобов`язання вона виконувала належним чином, по мірі можливості погашала борг за кредитом, важкі життєві обставини змусили її взяти кредит. Тому просить відмовити повністю в задоволенні позову та стягненні судових витрат. Окрім того, 18.10.2024 відповідач подала до суду зустрічний позов, в якому вказала, що позовні вимоги ТОВ «Кредитсервіс» не визнає, вважає позов необгрунтованим і безпідставним. Як зазначила відповідач, між нею та позивачем 22.10.2020 був укладений кредитний договір № 201022-002, за умовами якого їй був наданий кредит у розмірі 20000,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 76,7 % річних строком до 22.10.2021. Відсоткова ставка в розмірі 76,7 % річних за користування кредитом не відповідає кретиріям розумності та справедливості, є непомірним тягарем для неї. Умови кредитного договору жодним чином не можна назвати справедливими, оскільки розмір плати за користування кредитом 15340,00 грн майже дорівнює сумі кредиту 20000,00 грн. Такі умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків. Положення кредитного договору про сплату комісії за оформлення кредиту в розмірі 5,9 % від суми кредиту 1180,00 грн ніяким чином не обгрунтоване, є нікчемним. Кредитодавцю забороняється встановлювати у кредитному договорі будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні Закону. Така умова в договорі є нікчемною. Тому просить визнати недійним кредитний договір № 201022-002 від 22.10.2020, укладений між нею та ТОВ «Кредитсервіс», зобов`язати товариство здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором № 201022-002 від 22.10.2020. Ухвалою судді Богунського районного суду міста Житомира Семенцової Л.М. від 22.10.2024 зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним, вимоги зустрічного позову об`єднано в одне провадження з первісним. У судовому засіданні 18.11.2024 протокольною ухвалою суду постановлено про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. У судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у позовній заяві вказав про розгляд справи за його відсутності. Відповідач у судовому засіданні позов визнала частково, а саме в частині вимог щодо стягнення тіла кредиту, заперечуючи проти стягнення з неї відсотків за користування кредитом та вказала про пропуск позивачем строку позовної давності. Суд, заслухавши відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов ТОВ «Кредитсервіс» підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.10.2020 відповідач електронним підписом одноразовим ідентифікатором підписала кредитний договір № 201022-002 про надання їй ТОВ «Кредитсервіс» кредиту в розмірі 20000,00 грн зі сплатою 76,7 % річних. За умовами договору строк дії договору - 22.10.2021 (а. с. 15-17, 25). У зв`язку з невиконанням належним чином відповідачем обов`язку зі сплати коштів в обумовлений договором строк у рахунок погашення боргу за кредитним договором станом на 21.11.2023 за нею рахується заборгованість на загальну суму 19910,92 грн, яка складається з: 13558,46 грн - прострочена заборгованість за сумою кредиту, 6352,46 грн - прострочена заборгованість за процентами, що підтверджується розрахунком кредитної заборгованості за кредитним договором за період з 22.10.2020 по 21.11.2023 та випискою з особового рахунку станом на 21.11.2023 (а. с. 24, 33). Як вбачається з копії платіжного доручення № 334 від 22.10.2020, позивач перерахував кредитні кошти у сумі 18820,00 грн відповідачу 22.10.2020 (а. с. 32). 12.12.2023 позивач направив відповідачу досудову вимогу про необхідність повернення суми заборгованості (а. с. 30, 31). Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений строк (термін) відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до положень ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Частиною 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. За змістом частини 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із ст. 64 ЦПК України. Згідно зі ст. 11 ч. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Крім того, статтею 13 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Укладення кредитного договору в електронній формі (відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію») є таким, що укладений у письмовому вигляді, про що зазначено у постановах Верховного Суду від 07.10.2020 в справі № 127/33824/19 та від 09.09.2020 в справі № 732/670/19. Матеріали справи свідчать, що позивач звернувся до суду з даним позовом 29.07.2024. Заперечуючи проти позову, відповідач у судовому засіданні вказала на пропуск позивачем строку позовної давності. Із розрахунку заборгованості вбачається, що нарахування заборгованості за відсотками в розмірі 6352,46 грн здійснено за період із 22.11.2020 по 22.01.2022. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України). Частиною 1 ст. 259 ЦК України визначено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Зміст кредитного договору не містить положень про погодження сторонами збільшення строку позовної давності. За положеннями ч. 1 та ч. 2 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким було доповнено Цивільний кодекс України відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 № 540-ІХ, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені у тому числі статями 257 та 258 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину. З 12.03.2020 на території України було встановлено карантин, який тривав по 30.06.2023 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами та доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України). Як визначено п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Із розрахунку кредитної заборгованості за кредитним договором за період з 22.10.2020 по 21.11.2023 слідує, що у період із 18.11.2020 по 27.10.2021 відповідач періодично та частково сплачувала проценти за користування кредитом у сумах, які не перевищували нарахованих кредитором щомісячно 1052,91 грн. Однак, враховуючи встановлення на території України з 12.03.2020 по 30.06.2023 карантину та введення з 24.02.2022 воєнного стану, строк позовної давності до заявлених позивачем вимог за заявою відповідача не підлягає застосуванню. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та від 04.07.2018 у справі № 10/11534/13-ц дійшла висновку, що право позикодавця нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. Умовами договору визначено строк його дії до 22.10.2021, внаслідок чого суд вважає необгрунтованим нарахування за період з 22.11.2021 по 22.01.2022 відповідачу відсотків за користування кредитом у розмірі 3158,73 грн (тобто по 1052,91 грн щомісячно), так як таке нарахування здійснене поза межами строку дії кредитного договору. Тому є безпідставними вимоги позову в частині стягнення заборгованості за відсотками в розмірі 3158,73 грн. Щодо зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За положеннями ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України). За частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України). При укладенні оспорюваного кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, на момент укладення правочину відповідач за первісним позовом не заявила додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та в подальшому виконувала його умови. При цьому, позичальнику було надано інформацію щодо вартості кредиту, реальної річної процентної ставки та умов кредитування. Отже, умови кредитного договору були доведені позичальнику у письмовому вигляді та містяться у тексті самого кредитного договору та поспорті кредитного продукту, позичальник з такими умовами була ознайомлена та погодилася з ними. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що посилання відповідача за первісним позовом на несправедливі умови кредитного договору, його невідповідність принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на шкоду позичальника, не підтверджені матеріалами справи. Разом зі тим, суд зазначає, що відповідач не була позбавлена можливості відповідно до пункту 4.2.1.2 кредитного договору № 201022-002 відмовитися від договору протягом 14 календарних днів з дня укладання без пояснення причин, у тому числі в разі отримання нею грошових коштів. Проте у вказаний строк відповідач не відмовилася від договору, жодних заперечень щодо його змісту не висловила, що свідчить про згоду з умовами укладеного договору. З огляду на те, що спірний договір був укладений за участі і за згодою позичальника шляхом підписання нею електронним підписом, та відповідно не порушено жодного принципу договірних зобов`язань, суд вважає, що відсутні правові підстави для визнання умов кредитного договору недійсним та здійснення перерахунку заборгованості, а тому прийшов до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову. Таким чином, оскільки відповідачем не виконано належним чином грошових зобов`язань, передбачених умовами кредитного договору, тому з неї на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за простроченою за сумою кредиту в розмірі 13558,46 грн та за простроченою заборгованістю за процентами у розмірі 3193,73 грн (6352,46 - 3158,73 = 3193,73). На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір, сплачений позивачем, пропорційно до розміру позовних вимог. Згідно ст. 135 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Питання, що стосуються витрат на професійну правничу допомогу, регулюються ст. 137 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. За приписами ч. 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 в справі № 755/9215/15-ц). Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 в справі № 826/1216/16, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.11.2018 в справі № 753/15687/15-ц, від 26.09.2018 в справі № 753/15683/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2019 в справі № 910/3929/18 та інших. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 в справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 в справі 904/4507/18. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 в справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 в справі № 904/4507/18). Верховний Суд у постанові від 21.01.2021 в справі № 280/2635/20 сформулював висновок про те, що КАС України у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 в справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268). На підтвердження понесених позивачем витрат з надання правничої допомоги представником позивача надано: копію договору про надання правничої допомоги № 25-01/2023 від 25.01.2023, укладеного між позивачем та адвокатським об`єднанням «Правовий діалог», додатки до нього, серед яких акт № 3 від 04.01.2024 приймання-передачі наданої правової допомоги за договором № 25-01/2023 від 25.01.2023, за змістом яких вбачається, що вартість наданих позивачу послуг в справі, в якій боржником є відповідач, становить 7000,00 грн. З огляду на ухвалення судом рішення про задоволення часткове позову, виходячи зі складності справи, яка розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження,

Outcome: partial