Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до Сумського районного суду Сумської області з вимогами до Нижньосироватської сільської ради та [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення Нижньосироватської сільської ради Сумського району Сумської області № 80 від 27.08.2019 року «Про зміну статусу квартирного житлового будинку на статус самостійного житлового будинку» та скасування державної реєстрації речових прав в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] № 33419866 від 26.08.2019 року на житловий будинок [ADDRESS] разом з прибудовою, сараєм, погребом, вбиральнею, літньою кухнею, літнім душем, навісом, гаражем, вольєром, огорожею. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 07.09.2023 року вона отримала у власність квартиру [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого приватним нотаріусом Сумського районного нотаріального округу Сумської області Степаненко Т.І. Вказала, що на даний час, вона не має можливості вільно користуватись своєю власністю, оскільки в 2019 році рішенням Нижньосироватської сільської ради був змінений статус квартирного житлового будинку на статус самостійного житлового будинку, і відповідач [PERSON] приватизував земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, не погоджуючи технічну документацію щодо встановлення меж земельної ділянки з суміжними власниками. В подальшому встановив суцільну огорожу, тобто заблокував прохід та вхід позивачки до її квартири з присадибної ділянки (городу). Вважає, що у разі скасування рішення про зміну статусу квартирного житлового будинку на статус самостійного житлового будинку, це буде в подальшому підстава для скасування рішення Нижньосироватської сільської ради «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок». Представник позивача адвокат Казміренко Л.О. у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник відповідача Нижньосироватської сільської ради у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність, просив ухвалити рішення згідно діючого законодавства. Представник відповідача [PERSON] адвокат Вакула В.М. в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність, просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав викладених у відзиві. Третя особа - [PERSON] під час допиту в судовому засіданні 20.01.2025 року суду пояснила, що вона не заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки їй все одно який статус у будинку. Зазначила, що не пам`ятає зверталась вона з заявою до Нижньосироватської сільської ради про зміну статусу квартирного будинку на самостійні житлові будинки. На даний час її права ніким не порушені, у неї окремий вхід, проте вказала, що дійсно позивачка [PERSON] не може вільно потрапити до своєї квартири, разом з тим заперечувала щоб остання ходила через її частину двору. Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно рішення Сумського районного суду Сумської області від 28 грудня 2010 року за [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS] та 1/3 господарських будівель: частину сараю «Ж» з окремим виходом, частину погребу «З», вбиральню «П», огорожі (а.с. 19). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого приватним нотаріусом Сумського районного нотаріального округу Сумської області Степаненко Т.І., квартиру [ADDRESS] разом з господарськими будівлями успадкувала [PERSON] (а.с. 20). Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 29 березня 2007 року за [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS] та 1/3 господарських будівель: частину сараю «Ж» з окремим виходом, частину погребу, вбиральню «П», огорожі (а.с. 31-33). Згідно витягу з державного реєстру речових прав за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] та 1/3 господарських будівель: частину сараю «Ж» з окремим виходом, частину погребу «З», вбиральню «П», огорожі № 1-6 (а.с. 21). Згідно рішення виконавчого комітету Нижньосироватської сільської ради Сумського району Сумської області № 80 від 27.08.2019 року «Про зміну статусу квартирного житлового будинку на статус самостійного житлового будинку» вирішено змінити статус квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] на статус самостійних житлових будинків та присвоєно адреси новим об`єктам (а.с. 27). Згідно витягу з державного реєстру речових прав за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] та 1/3 господарських будівель: 1/3 господарських будівель: частину сараю «Ж» з окремим виходом, частину погребу, вбиральню «П», огорожі (а.с. 79-80). [PERSON] виготовлений технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] (а.с. 80-83). Рішенням Нижньосироватської сільської ради Сумського району Сумської області від 21.12.2019 року затверджена технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та для ведення особистого селянського господарства за адресою [ADDRESS] . Надано у приватну власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями і споруд площею 0,05 га з кадастровим номером 5924785000:03:011:0481 та для ведення особистого земельного господарства площею 0,28 га з кадастровим номером 5924785000:03:011:0480 , які розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 28). Згідно акту, складеного комісією Нижньосироватської сільської ради Сумського району Сумської області встановлено, що при обстеженні прибудинкових територій будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] виявлено суцільну огорожу, яка була встановлена в 2023 році [PERSON] і унеможливлює прохід [PERSON] до її домоволодіння та її частини сараю. Комісією також встановлено, що і прохід до домоволодіння [PERSON] зі сторони домоволодіння [ADDRESS] також неможливий, у зв`язку з подібною огорожею, встановленою 20 років тому (а.с. 29-30). Перевіривши, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному їх аналізу суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до частини п`ятої статті 319 Цивільного кодексу України власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно зі статтею 379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придані для постійного проживання в них. Житло є специфічним об`єктом права власності, тому свобода використання житла його власниками обмежується нормами, спрямованими на схоронність жилих приміщень та не порушення прав інших осіб, зокрема, інших мешканців жилого будинку. Відповідно до частини другої статті 383 Цивільного кодексу України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. 17. Відповідно до статті 152 Житлового кодексу УРСР переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до вимог статті 27 Закону України "Про архітектурну діяльність" під час організації та виконання будівельних робіт не повинні бути порушені права та інтереси користувачів прилеглих земельних ділянок, власників розташованих на них будинків і споруд, відшкодовувати завдані їм збитки відповідно до закону. Статтею 5 Закону України "Про основи містобудування" передбачено, що при здійснені містобудівної діяльності повинні бути забезпечені урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів об`єктів нерухомості, що оточують місце будівництва. Статтею 30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв`язку. Зокрема, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать управління об`єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв`язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню. Відповідно Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження, але з урахуванням інтересів інших громадян, які проживають у цьому будинку. У відповідності до статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. У рішенні по справі "Інтерсплав проти України" (№ 803/02) Європейський Суд з прав людини наголосив, що втручання державних органів в право власності має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати "справедливий баланс" між інтересами особи і суспільства. У своєму рішенні "Ян та інші проти Німеччини" (Jahn and Others v. Germany № 46720/99, № 72203/01 і № 72552/01) Європейський суд з прав людини зазначив: "Стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції містить три чітко сформульовані норми [три чітко сформульовані правила]: перша норма, викладена в першому реченні першого пункту, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого пункту, стосується позбавлення власності та передбачає умови такого позбавлення; третя норма, викладена в другому пункті, визнає право Договірних держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів… Ці норми не є окремими, а пов`язані між собою. Друга і третя норми стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном, і, відповідно, їх слід тлумачити в світлі загального принципу, викладеного в першій нормі". У справі "Беєлер проти Італії" Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (Beyeler v. Italy № 33202/96). Чинним законодавством України не передбачено поняття «зміни статусу квартири на статус будинку». Фактично в даному випадку мова йде про визнання вказаної квартири, яка на даний момент є частиною будинку, самостійним об`єктом нерухомого майна. Питання поділу об`єктів нерухомого майна, що розташовані на земельних ділянках, на самостійні об`єкти нерухомого майна, визначаються положеннями Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 р. № 55, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06.07.2007 р. за № 774/14041, яка застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна. Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції, поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси. Пунктом. 2.6 вказаної Інструкції, наведено дані, які повинен містити висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна. Відповідно до п. 1.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики №127 від 24 травня 2001 року, технічна інвентаризація проводиться у таких випадках: перед проведенням державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, що утворився в результаті поділу, об`єднання об`єкта нерухомого майна або виділення частки з об`єкта нерухомого майна, крім випадків, коли в результаті такого поділу, об`єднання або виділення частки завершений будівництвом об`єкт приймався в експлуатацію. Зі змісту п. 1.4. вказаної Інструкції, на підставі матеріалів технічної інвентаризації складаються інвентаризаційні справи та технічні паспорти, які скріплюються підписом керівника та печаткою суб`єкта господарювання, а також підписом виконавця робіт із зазначенням серії та номера кваліфікаційного сертифіката та його печаткою. У випадку, коли мова йде про наявність квартир як об`єктів цивільних прав та бажання власника такої квартири «перевести» її в індивідуальний житловий будинок, потрібно вирішувати питання про «переведення» в цілому житлового будинку з усіма квартирами, розміщеними у ньому, у декілька (залежно від кількості квартир) індивідуальних житлових будинків. З точки зору дієвих законодавчо визначених механізмів у сфері будівництва оптимальним шляхом цього переведення є реконструкція. Її результатом буде створення декількох індивідуальних житлових будинків - блокованих будинків (два та більше житлових (садибного типу, садові, дачні) будинки, у яких є хоча б одна спільна стіна, збудовані на межі окремих земельних ділянок за різними кадастровими номерами). Відповідно до статті 183 Цивільного кодексу України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Положеннями статті 364 ЦКУ визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Будинки садибного типу належать, як правило, до малоповерхової забудови. Наведені визначення характеризують різновид садибної забудови, яка згідно із пунктом 6.1.31 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» має формуватися за принципами мікрорайонування окремими чи зблокованими житловими будинками з присадибними ділянками. Статтею 381 Цивільного кодексу України передбачено, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. Таким чином, характерна ознака садибної забудови, складовою якої є зблоковані житлові будинки, полягає у синхронному розповсюдженні прав власності на земельну ділянку та розташовані на цій ділянці нерухомі об`єкти домоволодіння. Блокування здійснюється на межі земельних ділянок, а тому й параметри прав власності щодо збудованих на таких ділянках об`єктах мають відповідати земельному розмежуванню. При цьому, виходячи з визначення, що блокований будинок є окремим об`єктом нерухомості, пріоритетним є повне розмежування прав власності. Згідно з Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 № 55 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 6 липня 2007 р. за № 774/14041), яка визначає порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна (далі - об`єкти нерухомого майна), крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна (далі - суб`єкти господарювання) при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна або Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна. Поділ на самостійні об`єкти нерухомого майна провадиться відповідно до законодавства з наданням кожному об`єкту поштової адреси. Розрахунок часток у спільній власності на об`єкти нерухомого майна виконується за заявами всіх співвласників об`єктів нерухомого майна. Судом встановлено, що рішення виконавчого комітету Нижньосироватської сільської ради Сумського району Сумської області № 80 від 27.08.2019 року «Про зміну статусу квартирного житлового будинку на статус самостійного житлового будинку» було винесено на підставі заяв власників квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] і вирішено змінити статус квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] на статус самостійних житлових будинків та їм присвоєно нові адреси . Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Отже судом встановлено, що на момент прийняття рішення Нижньосироватської сільської ради Сумського району Сумської області № 80 від 27.08.2019 року «Про зміну статусу квартирного житлового будинку на статус самостійного житлового будинку» власниця квартири [ADDRESS] [PERSON] , як і інші власники квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] надали свою згоду на зміну статусу їх майна, і саме на підставі згоди всіх власників було прийнято Крім того, відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві та в додаткових поясненнях, а також заперечення відповідача, позивач у цій справі наполягає на скасуванні фактично рішення про встановлення меж земельної ділянки виділеної [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, вважаючи, що такі межі земельної ділянки фактично порушують її право у фактичному користуванні будинком та господарськими прибудовами. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник будинку та господарських будівель, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від\~28 листопада 2018 року у справі\~№ 504/2864/13-ц\~(пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97)). \~Тому суд вважає, що у задоволенні позовних слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, а не з підстав застосування наслідків пропуску позовної давності, позаяк суд розглядає питання про застосування позовної давності лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 69-73, 137-139), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 65-66)). Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). За приписами ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать: витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи; пов`язані із витребуванням доказів, проведенням огляду доказів, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи. Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у задоволенні позову на позивача. Оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог, судові витрати слід залишити за останнім. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed