Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-03 00:00:00

Позивачі через систему «Електронний суд» звернулися до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська з вищезазначеною позовною заявою. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.07.2024 у справі №205/4707/24 матеріали позовної заяви передані за підсудністю до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська. Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 07.08.2024 для розгляду справи №205/4707/24 (провадження №2/205/2616/24) визначено головуючого суддю (суддю - доповідача) Іваницьку І.В. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20.08.2024 після усунення позивачем недоліків позовної заяви прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі №205/4707/24 за позовом [PERSON] та [PERSON] в своїх інтересах та інтересах [PERSON] , [PERSON] до Міністерства юстиції російської федерації про встановлення факту, що має юридичне значення, стягнення матеріальної та моральної шкоди; розгляд цивільної справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін; підготовче судове засідання у справі призначено на 12.09.2024. У судові засідання 12.09.2024, 03.10.2024 сторони не з`являлись, про причини неявки не повідомляли, у зв`язку з чим розгляд справи в підготовчому судовому засіданні був відкладений на 18.10.2024. 06.10.2024 через систему «Електронний суд» від [PERSON] до Кіровського районного суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивачів. У судове засідання 18.10.2024 сторони не з`явилися, явку представників не забезпечили. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18.10.2024 відповідно до положень ч. ч. 2, 3 ст. 189 ЦПК України для належної підготовки справи до розгляду по суті продовжений строк підготовчого засідання, визнано обов`язковою явку в судове засідання, призначене на 25.11.2024, позивачів для дачі особистих пояснень по суті спору. У судовому засіданні 25.11.2024 [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, визнав, що позовна заява не підписана [PERSON] , у зв`язку з чим просив позов в частині вимог [PERSON] залишити без розгляду, разом з тим заявив про своє право майнової вимоги в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди на заявлений у позові її розмір, а саме: стягнути з держави рф на свою користь матеріальну шкоду в сумі 1\~673\~168, 08 грн, що станом на 16.04.2024 по курсу НБУ становить 42 279,80 доларів США або 39 684,46 євро, моральну шкоду в сумі 100 000,00 доларів США. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25.11.2024 позовну заяву в частині позовних вимог [PERSON] ; встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що вимушене переселення [PERSON] , [PERSON] у березні 2022 року з м. Маріуполя Донецької області відбулося внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупацією російською федерацією частини території України; позовних вимог, заявлених в інтересах [PERSON] , [PERSON] залишено без розгляду; провадження у справі в частині позовних вимог про визнання батьківства закрито; закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Міністерства юстиції рф про стягнення матеріальної та моральної шкоди; призначено розгляд справи по суті в судове засідання на 17.12.2024. У судовому засіданні 17.12.2024 розгляд справи відкладено на 24.01.2025. 21.01.2025 від [PERSON] до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшла заява, в якій він, зокрема, просить в межах справи №205/4707/24 прийняти до розгляду позовну вимогу про встановлення юридичного факту, що вимушене переселення [PERSON] , [PERSON] у березні 2022 року з м. Маріуполя Донецької області відбулося внаслідок збройної агресії російської федерації проти України та окупацією російською федерацією частини території України. 21.01.2025 від [PERSON] , [PERSON] до Кіровського районного суду надійшли заяви про залучення до участі у справі в якості позивача [PERSON] . У судовому засіданні 24.01.2025 протокольною ухвалою судом відмовлено в задоволенні заявлених клопотань з огляду на те, що згідно ч.2 ст. 257 ЦПК України не передбачено права повторного звернення до суду з позовом після залишення позову без розгляду в межах одного провадження; нормами ЦПК України не передбачено залучення у справі співпозивача, тим більше на стадії розгляду справи по суті; у судовому засіданні оголошено перерву до 24.02.2025. У судовому засіданні 24.02.2025 оголошено перерву до 04.03.2025. У судовому засіданні 04.03.2025 позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач явку повноважного представника в судове засідання 04.03.2025 не забезпечив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення на сайті Судової влади України. Верховний Суд сформував висновок щодо обмеження судового імунітету рф у справах про відшкодування шкоди, завданої державою-агресором, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року в справі № 635/6172/17, постановах Верховного Суду від 14 квітня 2022 року в справі № 308/9708/19, від 18 травня 2022 року в справі №428/11673/19, від 18 травня 2022 року в справі №760/17232/20-ц, від 10 лютого 2025 року в справі № 524/1252/23 та інших. Відповідно до частини одинадцятої статті 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. У відповідності до ч. 1ст.\~280\~ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, враховуючи відсутність заперечень позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог з огляду на наступне. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - частина третя статті 82 ЦПК України), що російська федерація, яка здійснює збройну агресію проти України, зухвало відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні.\~ З 2014 року російська федерація здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року, як акт збройної агресії. Згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року №337-VІІІ, збройна агресія російської федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії). Друга фаза збройної агресії російської федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року). Третя фаза збройної агресії російської федерації розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил російської федерації. 24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії російської федерації проти України, повномасштабне вторгнення збройних сил російської федерації на суверенну територію України. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого триває до теперішнього часу. 02 березня 2022 року збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей. 27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. 14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої постановою Верховної Ради України № 2188-IX). Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН. Звернення позивача до українського суду слід вважати єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права. Подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21), від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21) від 12 жовтня 2022 року справі № 463/14365/21 (провадження № 61-4498св22), від 12 жовтня 2022 року справі № 463/14366/21 (провадження № 61-3713св22). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. До зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія (стаття 48 Закону України «Про міжнародне приватне право»). Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №725706 від 10.11.2008 належить земельна ділянка площею 0,1096 га для ведення садівництва. Згідно плану меж земельної ділянки вона складається з двох земельних ділянок: кадастровий номер 1424881200:04:000:0352 площею 0,0690 га та кадастровий номер 1424881200:04:000:0387 площею 0,0406 га. Земельна ділянка розташована на території Чермалицької сільської ради. Також [PERSON] згідно свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 21.05.2012 на праві власності належить садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з початком військової агресії рф проти України, окупації м. Маріуполя та частини Донецької області, позивач втратив контроль над своїм майном та вимушено переїхав до Приморського району м. Маріуполя. 22.03.2022 позивач разом із сім`єю в пошуках притулку від війни виїхав до республіки Польща, де перебуває і зараз як особа, що потребує тимчасового захисту внаслідок війни в Україні. Позивач зазначає, що у нього відсутній вільний доступ до майна, яке залишилося в окупації, рф здійснено фактичне незаконне його захоплення та порушено гарантоване ст. 41 Конституції України право власності позивача, що стало підставою для звернення з даним позовом до суду. Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. У частині 1 статті 317 ЦК України правомочності власника розкриваються за допомогою цивілістичної тріади правомочностей: володіння, користування та розпорядження. Під правомочністю володіння розуміється заснована на законі (тобто юридично забезпечена) можливість мати у себе дане майно, утримувати його в своєму господарстві, фактично володіти ним. Правомочність користування являє собою засновану на законі можливість експлуатації, господарського чи іншого використання майна шляхом вилучення з нього корисних властивостей, його споживання. Воно тісно пов`язане з правомочністю володіння, бо в більшості випадків можна користуватися майном, тільки фактично володіючи ним. Правомочність розпорядження означає аналогічну можливість визначення юридичної долі майна шляхом зміни його приналежності, стану або призначення. У своїй сукупності названі правомочності вичерпують всі надані власнику можливості. Власник сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: partial