Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

Суть справи. Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, про визнання рішення останнього щодо відмови у наданні тимчасового житла, як внутрішньо - переміщеній особі для її сім`ї, яка складається з позивача та її чоловіка. Підставою для відмови стало те, що син позивача та його дружина мають нерухомість у м. Києві, а за таких обставин згідно чинного законодавства позивач не має право на надання житла у користування. Позивач зазначає, що відповідач припустився хибного висновку про те, що син позивача є членом сім`ї останньої, оскільки позивач та її син проживають окремо, не ведуть спільного господарства, тощо, син має свою власну сім`ю, залишаючись при цьому близькими родичами з позивачем, проте вони не є членами сім`ї в розумінні законодавства. Рух справи. 04.12.2024 визначено головуючого суддю. 09.12.2024 відкрито загальне позовне провадження, підготовче засідання призначено на 15.01.2025. 31.12.2024 надійшов відзив /а.с 52-55/. 10.01.2025 надійшла відповідь на відзив /а.с. 72-74/. 15.01.2025 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду на 05.03.2025. 05.03.2025 ухвалено рішення. Доводи учасників справи. Позивач та представник останньої позові підтримали з підстав зазначених в останньому та відповіді на відзив, просили задовольнити. Позивач пояснила, що син останньої одружений, тривалий час проживає у м. Києві, має свою сім`ю, після приїзду до м. Києва, позивач та її чоловік проживали у квартирі дружини позивача, проте попри те, що син є близьким родичем, останній не вважається членом сім`ї позивача, оскільки створив власну сім`ю. Позивач зазначає, що не мають право вимагати від сина надання їм житла у користування, оскільки не приймали участі у його придбанні, не приймають участі у його житті, через складні життєві обставини пов`язані з хворобою та постійним лікуванням чоловіка позивача. Представник відповідача позов не визнала з підстав зазначених у відзиві та пояснила, що позивачу та її чоловіку, як внутрішньо - переміщеним особам було надано житло для тимчасового проживання, проте при моніторингу наявності у членів сім`ї позивача житла у місті Києві було виявлено наявність двох квартир у сина позивача та квартири у дружини сина, тому було прийнято рішення про відмову у наданні позивачу житла у користування із спеціального фонду, що передбачено відповідними умовами чинного законодавства. Третя особа просила розглянути справу у відсутність представника останньої. Встановлені судом обставини. Позивач та її чоловік [PERSON] є особами, постраждалими внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії і інвалідами ІІ групи. 21.03.2022 у зв`язку з повномасштабним військовим вторгненням Російської Федерації на територію України позивач та її чоловік вимушені були переїхати з місця свого постійного проживання та реєстрації за адресою: [ADDRESS] на підконтрольну Україні територію. Приблизно місяць позивач та її чоловік перебували в Хустовському районі Закарпатської області у родичів. В квітні 2022, чоловік переїхав до м. Києва, де зареєструвався як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується копією довідки від 20.04.2022 № 3002-7500302645 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. В травні 2022 позивач переїхала до чоловіка в м. Київ, де також була взята на облік внутрішньо переміщена особа згідно довідки від 18.05.2022 № 3002-5001593196. 25.10.2022 позивач звернулася до відділу обліку та розподілу житлової площі Дарницького району з питання постановки на облік громадян, які потребують надання житлового приміщення з фондів житла для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб. 26.10.2022 позивача з чоловіком було поставлено на облік громадян, що потребують житла для тимчасового проживання. 01.12.2023 Дарницькою районною в місті Києві державною адміністрацією було видано розпорядження № 800, згідно з підпунктом 1.3 пункту 1 якого на склад родини з 2 осіб: [PERSON] , чоловіка - [PERSON] , надано з фонду житла, призначеного для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб, у тимчасове користування 1-кімнатну квартиру [ADDRESS] . В розпорядженні зазначено, що житло у тимчасове користування було надано за пріоритетним критерієм «сім`ї, у складі яких є особи, які втратили працездатність» на строк до одного року. Відповідно до п. 2 зазначеного розпорядження, відділом обліку та розподілу житлової площі апарату Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації було видано ордер № 20 серії ВПО від 12.12.2023 на вселення в житлове приміщення з фондів житла, призначеного для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб. 19.12.2023 на підставі зазначеного ордеру, між Комунальним підприємством з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» і позивачем було укладено Договір користування житловим приміщенням з фонду житла для тимчасового проживання, предметом якого згідно з п. 1.1 є надання підприємством позивачу і членам її сім`ї у тимчасове користування житлове приміщення на строк до 19.12.2024 за адресою: [ADDRESS] . На підставі ордеру позивач з чоловіком в грудні 2023 року заселилися в квартиру за вищевказаною адресою, де проживають по теперішній час. В лютому 2024 року позивач та чоловік останньої здійснили перереєстрацію місця фактичного проживання на адресу: [ADDRESS] . 01.10.2024 позивач звернулася до відповідача із заявою щодо продовження строку тимчасового користування наданої квартири. Проте, згідно з пунктом 2 розпорядження Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 04.10.2024 № 730 позивачу відмовлено у наданні 1-кімнатної квартири [ADDRESS] наданої для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб. У листі від 22.10.2024 №101-101/В-2947-3451 відповідач зазначив, що Постановою Кабінету Міністрів України від 05.01.2024 № 7 «Про внесення змін до Порядку формування фондів житла, призначеного для тимчасового проживання, обліку та надання такого житла для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб» внесено зміни до п. 7 Порядку, а саме «житлове приміщення з фонду не надається, якщо внутрішньо переміщена особа або будь-хто із членів її сім`ї має у власності житлове приміщення/частину житлового приміщення, придатне для проживання, розміром не менше ніж 13,65 кв. метра на одну особу, що розташоване на територіях, не включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Мінреінтеграції, або на територіях, включеного до зазначеного переліку, для яких визначено дату завершення бойових дій (припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації». Відповідач вказав, що відповідно до відомостей, які містяться в інформаційній системі «Реєстр територіальної громади м. Києва», Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та Реєстру прав власності на нерухоме майно у власності родини сина позивача перебуває 2 кімнатна квартира площею 31,5/73,1 кв.м та 2 (дві) 1-кімнатні квартири площею 17,0/36,8 та 17,0/36,7 кв.м. Мотиви суду при ухваленні рішення та положення застосованого закону. Згідно з ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Законом України від 20.10.2014 № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII) встановлені гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб відповідно до Конституції України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до абз.1 ч.1 ст. 1 Закону № 1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Абзацом 9 частини 1 статті 9 Закону № 1706-VII встановлено, що внутрішньо переміщена особа має право на забезпечення органами державної виконавчої влади, органами місцевого самоврядування та суб`єктами приватного права можливості тимчасового проживання (за умови оплати особою вартості комунальних послуг) протягом шести місяців з моменту взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; для багатодітних сімей, осіб з інвалідністю, осіб похилого віку цей термін може бути продовжено. Згідно з п. 6 ч. 8 ст. 11 Закону № 1706-VII місцеві державні адміністрації в межах своїх повноважень забезпечують надання у тимчасове користування внутрішньо переміщеним особам житлового приміщення або соціального житла, придатного для проживання, за умови оплати зазначеними особами відповідно до законодавства вартості житлово-комунальних послуг. 29.04.2022 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 495 «Деякі заходи з формування фондів житла, призначеного для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб», якою затвердив Порядок формування фондів житла, призначеного для тимчасового проживання, обліку та надання такого житла для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб (далі - Порядок № 495). Згідно з п. 7 Порядку № 495, внутрішньо переміщеній особі та членам її сім`ї безоплатно надається житлове приміщення з фонду за місцем фактичного проживання/перебування в межах території уповноважених органів. Потреба в житлових приміщеннях фонду визначається в розмірі не менш як 6 кв. метрів на одну особу. Пунктом 8 Порядку № 495 встановлено, першочергове право на забезпечення житловим приміщенням з фонду мають багатодітні сім`ї; сім`ї з дітьми; вагітні жінки; особи, які втратили працездатність; особи пенсійного віку з числа тих, житло яких було зруйновано або стало непридатним для проживання внаслідок збройної агресії Російської Федерації. Відповідно до ст. 1 Закону України від 15.07.1999 № 966-ХІV «Про прожитковий мінімум» до осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані особами з інвалідністю в установленому порядку. Таким чином позивач, 1964 р.н. та її чоловік, 1964 р.н., які мають другі групи інвалідності належать до осіб, які втратили працездатність, і саме за цим пріоритетним критерієм останнім було надано житло у тимчасове користування згідно з підпунктом 1.3 п. 1 розпорядження Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 01.12.2023 № 800, про що зазначено в розпорядженні. Згідно з п. 2 Закону України від 08.11.2023 № 3446-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» щодо деяких питань забезпечення внутрішньо переміщених осіб житлом для тимчасового проживання», ст. 20 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1706-VII доповнено пунктом 21 відповідно до якого у період дії воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX, та протягом шести місяців після його припинення або скасування визначені Кабінетом Міністрів України категорії внутрішньо переміщених осіб мають право на безоплатне тимчасове проживання (за умови оплати особою вартості комунальних послуг) без обмеження строком, передбаченим абзацом дев`ятим частини першої статті 9 цього Закону». У зв`язку із прийняттям зазначених змін до Закону № 1706-VII, згідно з Постановою КМУ від 29.03.2024 № 351, п. 8 Порядку № 495 доповнено та визначено, що у період воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування зазначені категорії внутрішньо переміщених осіб мають пільги, передбачені п. 21 ст. 20 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Таким чином, на внутрішньо переміщених осіб, які належать до вразливих категорій громадян і згідно з пунктом 8 Порядку № 495 мають першочергове право на забезпечення житловим приміщенням з фонду, не поширюється обмеження щодо терміну проживання, яку було передбачено абзацом 9 частини 1 статті 9 Закону № 1706-VII. Враховуючи зазначене, відповідач неправомірно обмежив позивачу термін проживання у житловому приміщенні з фонду житла, призначеного для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб у місті Києві, яке вже було надано згідно з розпорядженням від 01.12.2023 № 800. Що стосується посилання відповідача про наявність у родині сина позивача нерухомого майна в м. Києві, у зв`язку з чим, за твердженням відповідача, позивач з чоловіком не мають права на отримання житлового приміщення з фонду житла, призначеного для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб останнє суперечить вимогам чинного законодавства і є безпідставним. Так, згідно з новим абзацом п. 7 Порядку № 495, який було доповнено постановою Кабінету Міністрів України від 05.010.2024 № 7, житлове приміщення з фонду не надається у випадку наявності у власності у внутрішньо переміщеної особи або у члена її сім`ї житлового приміщення/частини житлового приміщення розміром не менше ніж 13,65 кв. метра на одну особу, що розташоване на територіях, не включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Мінреінтеграції. Частиною 2 статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Отже, член сім`ї (у сімейно-правовому аспекті) - це особа, яка має тісний правовий зв`язок із сім`єю, що характеризується спільністю побуту, наявністю взаємних прав і обов`язків, передбачених сімейним законодавством. Син позивача з 2008 року проживає окремо від батьків, в місті Києві, створив свою сім`ю - має дружину, доньку. До сім`ї своїх батьків, незалежно від місця проживання, належать лише діти. Повнолітні діти, які створили свої сім`ї та мають своїх дітей, складають свою сім`ю. (ВС КЦС №368/963/20-ц від 07.02.2022). Сам факт первинної реєстрації позивача та її чоловіка в м. Києві як внутрішньо переміщених осіб за адресою: [ADDRESS] в квартирі, що належить дружині сина [PERSON] , за обставин вимушеного переселення з зони бойових дій, не доводить наявність сімейних відносин із притаманними ознаками сім`ї, зазначеними вище. Навіть сам Відповідач у своєму листі від 22.10.2024 №101-101/В-2947-3451 відокремлює сім`ю позивача і сім`ю сина позивача, вказуючи, що нерухоме майно перебуває у власності родини сина позивача. Таким чином, зокрема й ототожнення відповідачем понять член сім`ї та близький родич, став підставою для неправомірного рішення та порушення прав позивача, які підлягають відновленню у повному обсязі. Частинами першою та другою ст. 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а в силу ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів за приписами ст.16 ЦК України є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до правового висновку, сформульованого Конституційним Судом України в Рішенні від 20.01.2003 №3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Верховний Суд України у своєму рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Суд вважає неспроможними доводи представника відповідача про те, що чоловік позивача не зазначений як позивач у даному позові, що свідчить про визнання ним правомірності рішення відповідача, оскільки комунікація мала місце саме між сторонами, і позивач діяла саме в інтересах своєї родини, тому саме вона і звернулась до суду з позовом, отримавши неправомірну відмову у праві на тимчасове користування житлом. Не залучення чоловіка позивача в якості третьої особи не впливає на висновки суду зазначені вище і відповідне клопотання сторонами не заявлено. Судові витрати. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати віднести за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved