Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача. Як на підставу для задоволення позову, позивач посилається на те, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.07.2023 року (справа №303/4843/22) було частково задоволено його позов до відповідача, шляхом визнання незаконним та скасування наказу про призупинення дії трудового договору з ним, а також стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. В подальшому, на підставі рішень Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.12.2023 року (справа №303/8862/23), від 19.03.2024 року (справа №303/1063/24), від 24.09.2024 року (303/5568/24) на користь позивача з відповідача також було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.08.2022 року по 19.07.2023 року, з 20.07.2023 по 12.01.2024 року, з 15.01.2024 по 28.06.2024. Позивач обґрунтовує наявність підстав для звернення до суду з даним позовом тим, що директор підприємства виплачує йому середній заробіток за час вимушеного прогулу на підставі вищезазначених рішень суду, однак не викликає його на роботу та не забезпечує нею, а тому наявний факт вимушеного прогулу, викликаний протиправними діями роботодавця. [PERSON] просить суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.07.2024 року по 31.12.2024 року в сумі 20196,00 грн. На підставі ухвали суду від 30 грудня 2024 року переданий на розгляд суду позов було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. У визначеній ухвалою суду строк позивач звернувся із заявою про усунення недоліків. Ухвалою суду від 21 січня 2025 року відкрито провадження у справі та постановлено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами. 24 лютого 2025 року від представника відповідача Глаголи Г.П. надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник висловила заперечення по суті позову, а також просила поновити строк та прийняти поданий нею відзив, оскільки відповідач уклав договір з Адвокатським об`єднанням «НВ ТРАСТ КОМПАНІ» тільки 03.02.2025. \~ \~ \~ \~В контексті наведеного, суд звертає увагу, що у відповідності до ч. 1\~ст.127 Цивільного процесуального кодексу України\~суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Згідно з ч. 2\~ст.\~127\~Цивільного процесуального\~кодексу України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Таким чином, законодавець розмежовує поняття строків на "встановлені законом" та "встановлені судом" та відрізняє види звернення з відповідними клопотаннями та терміном їх подання. Строк на подання відзиву встановлюється судом, отже його поновлення чинним процесуальним законом не передбачено, а положеннями частини другої\~ст. 127 Цивільного процесуального кодексу України\~передбачено саме продовження такого строку з врахуванням терміну подання відповідного клопотання до закінчення визначеного судом строку. Згідно з даними рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення копія ухвали про відкриття провадження у справі, а також позовна заява з додатками були отримані відповідачем 25.01.2025 (а.с. 59). Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що відповідач та її представник не були позбавлені можливості у строк, встановлений ухвалою суду від 21.01.2025 подати відзив на позовну заяву\~або подати до суду заяву про продовження такого строку, однак таких звернень до суду у встановленому порядку не надходило. Відповідно до\~ст. 126 Цивільного процесуального кодексу України\~право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Отже, клопотання про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву слід залишити без задоволення, а відзив - без розгляду, оскільки такий був поданий до суду поза межами встановленого судом строку. 05.03.2025 від позивача надійшла відповідь на відзив. На підставі частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України судовий розгляд справи проведено на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 1. Судовим розглядом справи встановлено, що предметом спору, тобто правовим об`єктом з привиду якого виникла конфліктна ситуація між сторонами справи є трудові відносини, пов`язані із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин, суд наводить наступні обставини справи. Згідно з рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.07.2023 року по справі №303/4843/22, позов [PERSON] до відповідача задоволено частково та, як наслідок, визнано незаконним та скасовано наказ Підприємства об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» № 20 К від 29.04.2022 року про призупинення дії трудового договору з [PERSON] (надалі Наказ), стягнуто з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.05.2022 по 31.07.2022 без урахування податків і зборів у сумі 9958,80 грн. (а.с. 16-17). Рішення набуло законної сили 21.08.2023. Надалі, на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.12.2023 року по справі №303/8862/23 позовні вимоги [PERSON] до підприємства об`єднання громадян «Мукачівське Учбово-виробниче підприємство № 1» Українського товариства сліпих» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача 38759,00\~ гривень (а.с. 18-21). Як вбачається з мотивувальної частини рішення суду, розрахунковий період за який суд здійснив стягнення середнього заробітку становить з 01.08.2022 по 19.07.2023. Вищезазначене рішення суду набуло законної сили 29.01.2024. На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.03.2024 року по справі №303/1063/24 позовні вимоги [PERSON] до підприємства об`єднання громадян «Мукачівське Учбово-виробниче підприємство № 1» Українського товариства сліпих» було задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача 19456,40\~ гривень (а.с. 22-29) середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20.07.2023 по 12.01.2024 без урахування податків і зборів. Згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень зазначене рішення суду набуло законної сили 19.04.2024. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.09.2024 року по справі № 303/5568/24 позовні вимоги [PERSON] до Підприємства об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1» Українського товариства сліпих» було задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача 18384,00 гривень середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 15.01.2024 по 28.06.2024 без урахування податків і зборів. У поданому на розгляд суду позові позивач посилається на те, що оскільки рішення суду щодо стягнення з відповідача середнього заробітку ним виконуються, однак роботодавець продовжує не викликати його на роботу та не забезпечує нею, він має підстави для стягнення на свою користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в період з 01.07.2024 по 31.12.2024. 2. Надаючи правову оцінку вищевказаним аргументам позивача, суд, у контексті з наявними у матеріалах справи доказами, виходить з наступного. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. \~Відповідно до\~частини першої\~ст.20\~Цивільного кодексу\~України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Статтею 23 Загальної декларації з прав людини передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення. Згідно зі ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною першою ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно з частиною четвертою ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Факти, установлені в прийнятому раніше судовому рішенні, мають для суду преюдиційний характер. Преюдиційність у процесуальному праві виражена як обов`язок суду, який розглядає справу, прийняти без перевірки та доказів факти, які раніше вже були встановлені набутим законної сили судовим рішенням у будь якій іншій справі. У рішенні Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.07.2023 року по справі №303/4843/22 суд встановив, що внаслідок видання незаконного наказу про призупинення дії трудового договору з позивачем фактично була створена ситуація вимушеного прогулу, викликана протиправними діями роботодавця. Як наслідок, суд визнав незаконним та скасував наказ Підприємства об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство №1 Українського товариства сліпих» №20К від 29.04.2022 про призупинення дії трудового договору з [PERSON] . Також, суд застосував при розгляді зазначеної справи з метою відновлення порушення трудових прав працівника аналогію закону та у відповідності до ч.9 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, положення ст. 235 Кодексу законів про працю, якою передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнув його з відповідача за період 01.05.2022 по 31.07.2022 без урахування податків і зборів. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.12.2023 року по справі №303/8862/23 позовні вимоги [PERSON] до підприємства об`єднання громадян «Мукачівське Учбово-виробниче підприємство № 1» Українського товариства сліпих» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також було задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача 38759,00\~ гривень за період з 01.08.2022 по 19.07.2023. Надалі, на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.03.2024 року по справі №303/1063/24 позовні вимоги [PERSON] до підприємства об`єднання громадян «Мукачівське Учбово-виробниче підприємство № 1» Українського товариства сліпих» було задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача 19456,40\~ гривень середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20.07.2023 по 12.01.2024 без урахування податків і зборів. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.09.2024 року по справі № 303/5568/24 позовні вимоги [PERSON] до Підприємства об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство № 1» Українського товариства сліпих» також було задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача 18384,00 гривень середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 15.01.2024 по 28.06.2024 без урахування податків і зборів. Предметом даного судового розгляду є стягнення середнього заробітку за період з 01.07.2024 року по 31.12.2024, оскільки фактично відповідачем не відновлено дію трудового договору з позивачем, внаслідок чого він й надалі позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. В контексті наведеного, належним виконанням судового рішення від 19.07.2023 року по справі №303/4843/22, яким суд визнав незаконним та скасував Наказ про призупинення дії трудового договору з відповідачем, слід вважати видачу роботодавцем про це наказу, що дало б можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Виконання рішення можна вважати закінченим із моменту фактичного допуску працівника до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акту органу, який раніше прийняв незаконне рішення про призупинення дії з ним трудового договору та фактичного допуску до роботи такого працівника. \~Тобто, роботодавець повинен створити умови, за яких працівник може здійснювати свої обов`язки у порядку, що мав місце до винесення незаконного Наказу. Поряд з цим, вимога позивача за предметом даного спору по своїй суті стосується стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі (відновлення дії трудового договору), у зв`язку з чим до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. 236 Кодексу Законів про працю України, відповідно до якої у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Фактично, позивач у позовній заяві не посилається безпосередньо на цю норму закону, однак відповідно до правової позиції Верховного Суду України висловленої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.\~ Неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (див. пункт 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18)). Згідно зі ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18 серпня 2022 року у справі №560/7496/20 (адміністративне провадження № К/9901/42336/21) зазначено, що: «до вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України). Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин». У постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року в справі № 461/7423/21 (провадження № 61-872св23) звернуто увагу на те, що: «для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період». Таким чином, суд приходить до висновку, що на момент звернення [PERSON] до суду з даним позовом, він не був допущений відповідачем до виконання ним своїх трудових обов`язків. Доказів зворотнього матеріали справи не містять. Невиконання відповідачем протягом тривалого часу рішення суду від 19.07.2023 у справі № 303/4843/22, має наслідком застосування приписів\~статті 236 КЗпП України\~про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення. При цьому, на підставі судових рішень з відповідача на користь позивача вже було стягнуто середній заробіток за період з 01.05.2022 по 28.06.2024 включно. Згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~ Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. (надалі Порядок), такий порядок застосовується, крім іншого, у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до\~п.\~5\~розд.\~ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). Як вбачається із копії наказу №3/К від 04.01.2022 року «Про встановлення неповного робочого часу [PERSON] », позивачу було встановлено з 4 січня по 30 вересня 2022 року неповний робочий день тривалістю 4,0 години з понеділка по п`ятницю (з 09:00 о 13:00) з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу (а.с. 47). Виходячи з наданої позивачем довідки про середню заробітну плату (дохід) (а.с. 48), середньогодинна заробітна плата [PERSON] за два останні повні відпрацьовані місяці становить 38,30 грн. За таких обставин, розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду\~з 01.07.2024 по 31.12.2024 становить 20222,40 грн (38,30 грн. х 4 середня кількість відпрацьованих годин за день х 132 робочі дні) без вирахування податків та обов`язкових платежів. Поряд з цим, позивач просить стягнути з відповідача кошти в сумі 20196,00 грн, а тому суд задовольняє позов в межах заявлених позовних вимог. Верховний Суд України в п. 6 постанови Пленуму від 24 грудня 1999 року № 3 «Про практику застосування судами про оплату праці» роз`яснив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. З урахуванням вищенаведених фактичних обставин по справі та приписів законодавства, позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Крім того, відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача підлягає стягненню в дохід держави сума 1211,20 гривень судового збору за вимогу майнового характеру. На підставі наведеного та

Outcome: approved