Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-09 00:00:00

Позивач звернулась до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом в якому просить визнати особистою приватною власністю [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0359 га, кадастровий номер 4810137200:18:003:0012, розташовану за адресою: [ADDRESS] .В обґрунтування позову позивач вказує, що 30 січня 2015 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. 17 січня 2019 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки. Позивач вказує, що вище вказаний будинок та земельну ділянку нею було придбано за особисті кошти, отримані нею від продажу 23/100 частини квартири, що належали позивачу на праві особистої приватної власності, а також за рахунок власних заощаджень, набутих до укладення шлюбу. Таким чином, позивач вказує, що грошові кошти, за які було придбано житловий будинок та земельну ділянку є особистою приватною власністю позивача. Позивач вказує, що бажає відчужити вказане майно, проте не має можливості у зв`язку з відсутністю згоди відповідача на продаж майна.Представник позивача надала заяву в якій просить розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача надав заяву в якій позовні вимоги визнає в повному обсязі, просить розглядати справу за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом досліджено свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] згідно якого [PERSON] та [PERSON] уклали 30 січня 2015 року шлюб, внаслідок чого остання змінила прізвище на « [PERSON] ». Згідно витягу з Державного реєстру речових прав від 04.12.2018 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на 23/100 часток квартири [ADDRESS] , дата реєстрації права власності - 30.05.2013 року. Судом досліджено договір про намір купівлі-продажу житлового приміщення від 04 грудня 2018 року укладений між [PERSON] та [PERSON] згідно якого останні зобов`язались укласти договір купівлі-продажу 23/100 частки квартири [ADDRESS] . Згідно п. 1.2. вказаного договору ціна об`єкту складає 118314 грн. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.11.2024 року вбачається, що за [PERSON] зареєстровано право власності на 23/100 частин квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу № 1382 від 20.12.2018 року. Судом досліджено договір купівлі продажу від 17.01.2019 року (далі Договір_ згідно якого [PERSON] придбала житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] Договору продаж житлового будинку та земельної ділянки за домовленістю сторін вчиняється за 645110 грн. Згідно п. 25 вказаного Договору купівля житлового будинку та земельної ділянки за цим договором вчиняється за письмовою згодою чоловіка покупця [PERSON] , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ємельяновою Н.В. 17 січня 2019 року за № 65. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.01.2019 року за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Майно, що є особистою приватною власністю дружини та чоловіка визначено устатті 57 СК України. Зокрема, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно доЗакону України "Про приватизацію державного житлового фонду";5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. Натомість,\~статтею 60 СК України\~визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За ч.1\~ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно\~ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За\~ст.69 Сімейного кодексу України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За\~ст.70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.\~Якщо дружина та чоловік недомовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.\~Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.\~Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. Таким чином за загальним правилом, що випливає з наведених правових норм, вбачається, що будь-яке майно набуте за час шлюбу належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведене набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування в шлюбі. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.Суд у цьому сенсі зазначає, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні висновки Верховний Суд зробив у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19), у якій також суд зазначив, що законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує. У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 липня 2021 року у справі № 161/8116/19 (провадження № 61-22259св19), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2023 року у справі № 357/9482/21 (провадження № 61-12596св22) вказано, що наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. 20 березня 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 712/3590/22, провадження № 61-14297св23, зазначив, що згода дружини, чоловіка на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, а також наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя; у разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта\~статті 263 ЦПК України). Відповідно до вимог статті 12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі76,77 ЦПК України). За приписами статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позивачем не спростовано належними та допустимими доказами презумпцію права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Суд враховує, те що вартість продажу 23/100 часток квартири, які належали на праві власності [PERSON] значно менша ніж вартість спірного житлового будинку та земельної ділянки. Позивачем ж не надано доказів, того що при купівлі будинку позивачем було використано кошти, які належали їй на праві особистої приватної власності. Крім того, суд враховує розрив у часі між укладенням договору купівлі-продажу 23/100 часток квартири, які належали позивачем та укладенням договору купівлі-продажу спірного житлового будинку, який становить більше місяця. Судом встановлено, що спірний житловий будинок та земельна ділянка була придбана позивачем під час перебування у шлюбі з відповідачем, при цьому відповідачем було надана нотаріально посвідчена згода на укладення договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, що свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. Вказана позиція висловлена в постанові Верховниого Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 712/3590/22 від 20 березня 2024 року Таким чином, оскільки стороною позивача не спростовано жодними належними та допустимими доказами презумпцію спільного сумісного права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,0359 га, кадастровий номер 4810137200:18:003:0012, розташованої за адресою: [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] . Відповідно до положень частин 1, 2, 4 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає заяву представника відповідача про визнання позову відповідачем, оскільки задоволення заявлених [PERSON] позовних вимог в повному обсязі суперечило б вимогам закону, що регулюють спірні правовідносини, зокрема щодо визначення спільності майна подружжя. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими та задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed