Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Зіньківського районного суду Полтавської області із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей . З позову вбачається, що позивач та відповідачка уклали шлюб 14.07.2007 року , від цього шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що з моменту укладення шлюбу певний час він з дружиною та дітьми проживали у будинку його батьків в с. Високе Полтавського району Полтавської області, потім переїхали в м. Зіньків де до початку 2021 року проживали за адресою [ADDRESS] . Між ними склалися добрі подружні відносини, вони працювали та народили двох дітей. Близько п`яти років тому між сторонами почались певні непорозуміння, які виникали як на побутовому ґрунті в фінансових питаннях, так і в особистих стосунках. Їх спільне з дружиною сімейне життя розладилося, постійно відбувалися сімейні сварки по причині розбіжності поглядів на різні життєві ситуації. У зв`язку з цим сімейні стосунки помітно охололи та погіршились , а з початку січня 2021 року шлюбні відносини припинилися. Відповідач залишила чоловіка та дітей і почала проживати окремо настільки йому відомо, в [ADDRESS] . Натомість позивач разом з дітьми продовжують проживати разом. Всі спроби налагодити відносини з дружиною залишилися без результату, дружина не бажає з ним спілкуватися та відновлювати подружні стосунки. Фактично шлюб розпався, спільного господарства вони не ведуть, проживають окремо, подружніх відносин не підтримують, та не спілкуються. На даний час з позивачем проживають та перебувають на його повному утриманні та вихованні неповнолітні діти. Старший син [PERSON] навчається в ПЦПТО м. Зіньків, молодший син [PERSON] навчається в першому класі Зіньківського опорного ліцею №1 Зіньківської міської ради. Дружина самоусунулася від вище зазначених обов`язків та участі в вихованні, утриманні їх дітей не бере, не цікавиться їх психологічним станом та здоров`ям, оскільки проживає окремо та живе своїм життям. Фактично [PERSON] самостійно без будь-якої сторонньої допомоги та участі, в тому числі і участі колишньої дружини, виховує та утримує їх дітей. Враховуючи вищевикладене позивач звернувся з позовом до суду в якому просить ухвалити рішення ,яким розірвати шлюб, визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] , [INFO] та встановити факт самостійного виховання та утримання [PERSON] , як батьком, синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , за відсутності [PERSON] , [INFO] , як матері. Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області відкрито провадження в цивільній справі позовного провадження та судове засідання призначено на 04.03.2025 року . В судове засідання 04.03.2025 з`явилась представник позивача адвокат Зінченко О.Г. , від позивача до суду надійшло клопотання про підтримання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності ( а.с.47 ),відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надіслала до суду письмове пояснення в якому зазначила про те що подружніх відносин з позивачем не підтримує, проживає за адресою: [ADDRESS] окремо від чоловіка та їх дітей, участі у вихованні та утриманні дітей не приймає , не заперечує щодо позовних вимог , прохає залишити після розірвання шлюбу їй прізвище " [PERSON] " та просить провести розгляд справи за її відсутності ( а.с.40-43). Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та допитавши свідків [PERSON] та [PERSON] приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу , та визначення місця проживання дітей підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Відповідно до статей 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Відповідно до ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Судом встановлено , що позивачем по справі є [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою [ADDRESS] , а фактично проживає за адресою: [ADDRESS] разом з дітьми: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Дружина [PERSON] з 2021 року по теперішній час проживає за адресою [ADDRESS] ( а.с.17). 14.07.2007 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб ,після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] , шлюб зареєстрований Мартинівською сільською радою Гадяцького району Полтавської області 14.07.2007 року , актовий запис № 4 (а. с. 12). Від шлюбу сторони мають двох дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в свідоцтві про народження яких сторони записані батьками (а. с. 13,14). Шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися через втрату почуття взаємоповаги, взаєморозуміння і поваги. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги пояснення сторін, суд вважає, що причини, що спонукають її наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ч. 2 ст.112СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки відповідачка при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право залишити його після розірвання шлюбу. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя зазначається: якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті. При таких обставинах справи суд вважає, що сім`я сторін розпалась остаточно, підстав для досягнення примирення між сторонами немає, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя і тому суд приходить до висновку про розірвання шлюбу між сторонами. Враховуючи вищезазначене позовні вимоги в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про визначення місця проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено , що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживають з батьком [PERSON] за адресою його місця проживання, за адресою [ADDRESS] , що підтверджується актом про встановлення факту проживання від 24.01.2025 року ( а.с.18) , позивач має матеріальний дохід ( а.с. 19), з пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] вбачається , що станом на 04.03.2025 року [PERSON] разом зі своїми синами [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] проживають у будинку за адресою: [ADDRESS] . З січня 2021 року дружина [PERSON] за вищевказаною адресою не проживає та жодного разу не з`являлася, сімейних відносин з позивачем не підтримують, вихованням та утриманням дітей займається батько , між подружжям погані відносини. Як вбачається з письмового пояснення самої відповідачки [PERSON] вона дійсно підтверджує той факт, що з початку січня 2021 року вона проживає окремо від чоловіка та дітей , за адресою [ADDRESS] про що свідчить акт №134 про встановлення факту проживання від 10.02.2025 року (а.с.17), подружніх відносин з чоловіком не підтримує ,даним обставинам передувало те , що позивач на протязі останніх п`яти років безпідставно вчиняє сварки, деколи в присутності дітей. На примирення не згідна, поважає думку дітей , які виявили бажання проживати з своїм батьком, участі у їх вихованні та утриманні не приймає( а.с.40-43). В судовому засіданні свідки [PERSON] та свідок [PERSON] , які попереджені про кримінальну відповідальність за відмову від дачі показань та за завідомо неправдиві показання пояснили , що є сусідами [PERSON] , підтвердили що він проживає з своїми дітьми , із старшим сином якому 17 років та маленьким сином , йому по господарству допомогає бабуся дітей , а мати [PERSON] , його дружина та мати дітей не проживає з ними , а проживає з іншим чоловіком за іншою адресою , діти живуть із [PERSON] . Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У принципі № 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, записано: «...Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення». У частині 2 статті 3 Конвенції про права дитини, що діє з 27 вересня 1991 року вказано: «Держави - учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її згоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Статтями 8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, № 2402 визначено: «... Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки та особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного із них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Вихованням в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці». Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091 / 13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд по правам людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - XII визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Також, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - XII, та положення національного законодавства. Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини. У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове. Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов`язання для країн - учасниць. Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Судом встановлено , що сторони мають двох дітей , в позовних вимогах позивач прохав визначити місце проживання дітей , а саме [PERSON] , [INFO] , якому на даний час виповнилось 17 років , та [PERSON] , [INFO] , якому виповнилось 6 років . У постанові Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 351/611/21 (провадження № 61-990св23) вказано, що «у разі спору місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом, оскільки в цьому випадку слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями частини другої статті 29 ЦК України. В силу вище наведених норм чинного законодавства він може вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків, які мають у власності житлові приміщення. Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи положення частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України, суд вважає, що підстави для визначення судом місця проживання дитини, якій виповнилось 17 років, відсутні, тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , якому виповнилось 17 років , необхідно відмовити. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц (провадження № 61-1229св18), від 28 січня 2021 року у справі № 753/6498/15 (провадження № 61-10851св20), від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21 (провадження№ 61-6611св22)». Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання сина [PERSON] , [INFO] , після вивчення всіх доказів по справі в їх сукупності суд прийшов до переконання про задоволення позову в цій частині. Що стосується позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання неповнолітніх синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] без участі матері [PERSON] то суд виходить з наступного: Згідно копії свідоцтва про народження Серії [NUMBER] [PERSON] народився [INFO] в с. Високе Зіньківського району Полтавської області і його батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.13). Згідно копії свідоцтва про народження Серії [NUMBER] [PERSON] народився [INFO] в м. Зіньків Зіньківського району Полтавської області і його батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.14). Сторони разом не проживають, діти проживають разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно акту про встановлення факту проживання від 24.01.2025 року вбачається ,що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ,але [PERSON] за адресою місця реєстрації не проживає з січня 2021 року ,що підтверджується актом № 134 про встановлення факту проживання від 10.02.2025 року ( а.с.17), а проживає за адресою [ADDRESS] , це також узгоджується із показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Судом встановлено та не заперечувалось [PERSON] те, що неповнолітні сини проживають з своїм батьком, який створив всі умови для проживання дітей, здійснює опіку над ними, доглядає та піклується про їх стан здоров`я. Діти проживають окремо від матері. З урахуванням зазначеного, на підставі досліджених доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладені суд приходить до висновку ,що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню . За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: approved