Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-16 00:00:00

У вересні 2024 року [PERSON] звернулася до Ямпільського районного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, в якому вказувала, що з 25 листопада 2007 року до 18 серпня 2011 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Мають спільного неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . З моменту досягнення [PERSON] 6-місячного віку сторони почали проживати нарізно, син залишився проживати з матір?ю. Водночас [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, зокрема: понад 10 років не підтримує з сином жодних стосунків, а також з моменту припинення між сторонами сімейних відносин не піклується про стан здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток [PERSON] , не цікавиться обставинами його життя, успіхами, навчанням, не надає дитині необхідної допомоги, не забезпечує [PERSON] необхідними речами та не утримує сина матеріально в інший спосіб. Враховуючи вказані обставини, з метою найкращого врахування та забезпечення інтересів дитини, позивачка просила позбавити [PERSON] батьківських прав щодо сина, а також стягнути з відповідача на свою користь на утримання [PERSON] аліменти у розмірі частини його заробітку (доходу), до повноліття сина. Ухвалою судді Ямпільського районного суду Вінницької області від 10 вересня 2024 року відмовлено у відкритті провадження в частині позовних вимог про стягнення аліментів. Цією ж ухвалою цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради, про позбавлення батьківських прав, передано на розгляд за підсудністю до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області. Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду від 22 листопада 2024 року до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору залучено Орган опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради. В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі позивачки [PERSON] , її представник [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, судом відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи за місцем його реєстрації, причину неявки суду не повідомив. Представники третіх осіб без самостійних вимог - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради, Органу опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради в судове засідання не з`явилися, проте надіслали суду заяви про розгляд справи без їх участі. Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки представник позивачки не заперечував проти такого порядку вирішення спору. Заслухавши пояснення представника позивачки [PERSON] , думку неповнолітнього [PERSON] , показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема, суд встановив, з 25 листопада 2007 року до 18 серпня 2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 12, 20). Мають спільного неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 8). З моменту досягнення [PERSON] [INFO] віку сторони почали проживати нарізно, син залишився проживати з матір?ю (а.с. 12). Водночас [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, зокрема: понад 10 років не підтримує з сином жодних стосунків, а також з моменту припинення між сторонами сімейних відносин не піклується про стан здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток [PERSON] , не цікавиться обставинами його життя, успіхами, навчанням, не надає дитині необхідної допомоги, не забезпечує [PERSON] необхідними речами та не утримує сина матеріально в інший спосіб. Вказані обставини знайшли своє повне підтвердження дослідженими судом доказами, а саме: -показаннями допитаних в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які підтвердили відсутність жодних стосунків між відповідачем та [PERSON] , байдуже ставлення [PERSON] до сина, відсутність жодної зацікавленості батька у житті сина, а також відсутність будь-якого матеріального утримання з боку відповідача; -наявними в справі письмовими доказами (а.с. 11, 13, 84-85); -нотаріально посвідченою заявою [PERSON] від 23 серпня 2024 року, реєстр. №2076, у якій відповідач не заперечував проти позбавлення його батьківських прав щодо сина [PERSON] (а.с. 23). Суд з урахуванням положень ч. 2 ст. 171 СК України при вирішенні спору з`ясував думку неповнолітнього [PERSON] щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав. При цьому, [PERSON] в судовому засіданні не заперечував проти позбавлення відповідача батьківських прав щодо нього, вказуючи на те, що свого рідного батька він не пам?ятає, оскільки не бачив його та не спілкувався з ним понад 10 років. Водночас, з моменту народження батько взагалі не цікавиться його життям, не піклується про нього, ні в чому не допомагає та матеріально не утримує. В матеріалах справи відсутні докази, що б вказували на поважність причин невиконання відповідачем батьківських обов`язків в минулому та докази, що свідчать про йог свідоме бажання виконувати ці обов`язки в майбутньому. Відповідно до вимог ч.ч. 2, 3, 5 ст. 150, ч.ч. 1, 3 ст. 155, ст. 180 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток останньої, забезпечити здобуття нею загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, що є найважливішими обов`язками матері і батька, а також повинні матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» (аналогічно положеннями Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року) передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Відповідно до п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ч. 1 ст. 9 Конвенції). В той же час, у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року та у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року висловлено наступне: «Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним». Тому, ретельно зваживши доводи, надані докази, встановлені в судовому засіданні обставини, приймаючи до уваги думку неповнолітнього [PERSON] щодо позову, письмову відмову відповідача від виконання батьківських обов`язків, його відносини з сином, а також письмовий висновок Органу опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав від 19 лютого 2025 року, суд вважає доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав щодо його неповнолітнього сина [PERSON] , оскільки це буде відповідати інтересам дитини. В силу вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки також слід стягнути 1 211,20 грн судового збору.

Outcome: approved