Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи її тим, що 08.08.2009 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 08.08.2009 року, актовий запис № 09. Від шлюбу у подружжя народилася малолітня донька: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 16.12.2011 року. Конфлікту з приводу проживання дитини, між подружжям, не виникає. Позивач з Відповідачем по справі подружнім життям не живуть. Спільного господарства та побуту не ведуть, матеріально одне одного не підтримують. За час перебування в шлюбі часто розходились. Через відсутність взаємоповаги одне до одного, склалися неприязні стосунки. За весь цей час майже не спілкуються. Через постійні сварки, внаслідок того, що кожний має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства шлюб розпався. За даних обставин реєстрація шлюбу носить суто формальний (юридичний) характер, оскільки жодних обов`язків як подружжя не несе. З вищенаведених підстав подальше спільне життя і збереження шлюбу стало неможливим, оскільки це суперечить їх інтересам. Рішення Позивача про розірвання шлюбу прийнято давно, а тому термін на примирення просить не давати. Шлюб розривають вперше. За таких обставин, позивач просить суд шлюб, який був укладений 08.08.2009 року, між ним та [PERSON] розірвати. У судове засідання [PERSON] не з`явився, однак у матеріалах справи наявна заява про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримав повністю. [PERSON] у судове засідання надала заяву, згідно якої позовні вимоги визнає та просить розглянути справу у її відсутності. Дослідивши матеріали справи та подані сторонами заяви, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Як вбачається з оригіналу свідоцтва про одруження серії [NUMBER] виданого 08.08.2009 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований виконкомом Великолазівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що було зроблено відповідний актовий запис № 09. Від шлюбу у подружжя народилася малолітня донька: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 16.12.2011 року. Відповідно до ч.3 ст.109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Судом встановлено, що спільне життя у сторін не склалося, спільне господарство як подружжя не ведуть, життя, яке б ґрунтувалося на почуттях взаємної любові, дружби та поваги немає. Спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Приписами ст.110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 СК України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки сторони наполягають на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Спору щодо поділу спільного майна подружжя та визначення місця проживання дитини сторонами не заявлялося. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам як позивачки так і відповідача, а тому шлюб між сторонами, слід розірвати. Що стосується стягнення судового збору, то суд вважає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За таких обставин, суд виходячи з вимог ст. 141 ЦПК України вважає, що слід стягнути з відповідача на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 485,50 грн. Відповідно, в порядку ч.1 ст. 142 ЦПК України, повернути [PERSON] з державного бюджету, п`ятдесят відсотків сплаченого, згідно квитанції № 1561-4838-0393-3881 року, судового збору, що становить 485,50 грн.

Outcome: approved