Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-09 00:00:00

позивачка звернулась до суду з цим позовом у порядку підсудності, визначеної Розпорядженням Голови Верховного Суду від 06 березня 2022 року № 1/0/9-22, яким змінено територіальну підсудність судових справ Сєвєродонецького міського суду Луганської області і визначено Новомосковському міськрайонному суду Дніпропетровської області. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила те, що 19 грудня 2007 року вона уклала шлюб із відповідачем, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції у Луганській області, актовий запис № 967. Від шлюбу сторони мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя між сторонами не склалось. Шлюбні відносини між ними припинені, спільне господарство не ведеться. Позивачка вважає, що сім`я розпалась остаточно, примирення неможливе, у зв`язку з чим просить суд розірвати шлюб, укладений з відповідачем. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей позивачка вказує, що дітям повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Такий належний рівень у будь-якому разі не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум. Оскільки для забезпечення належного рівня життя дітей потрібна фінансова участь обох батьків, а відповідач, який є здоровим, працездатним та таким, що отримує дохід, зможе сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі на рівні 6\~000,00 гривень, по 3\~000,00 гривень на кожного з дітей. Відповідач інших осіб на утриманні не має, він працездатний, отримує дохід, його стан здоров`я дозволяє працювати, а тому, з урахуванням вищезазначеного, він може сплачувати аліменти в розмірі, про який просить позивачка. Постановленою суддею ухвалою від 11 листопада 2024 року зобов`язано Міністерство соціальної політики України надати Новомосковському міськрайонному суду Дніпропетровської області відомості з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб (у розумінні Постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2016 року № 646) інформацію (персональні дані) відносно [PERSON] . З відповіді, наданої на виконання вищевказаної ухвали суду встановлено, що станом на 27 листопада 2024 року в ЄІБД ВПО про запитувану особу інформація відсутня. Постановленою суддею ухвалою від 29 листопада 2024 року позовна заява прийнята до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження та відкрито провадження у справі, призначено судове засідання. Позивачка в судове засідання не з`явилась, представник позивачки, адвокат Скржешевський М. С., надав заяву, в якій просив цивільну справу розглянути у судовому засіданні без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечував проти ухвалення рішення в заочному порядку. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у порядку, встановленому ч. 10 ст. 130 ЦПК України та ч. 1 ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» з огляду на зареєстроване місце проживання на тимчасово окупованій території України. Відзиву на позов, будь-яких заяв та клопотань від відповідача не надходило. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить висновку про задоволення позову з огляду на таке. Судом установлено, що 19 грудня 2007 року [PERSON] та [PERSON] вступили у зареєстрований шлюб, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції у Луганській області зроблено актовий запис № 967 /а.с.6/. Від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] /а.с.14/, та [PERSON] , [INFO] /а.с.15/. За час спільного проживання через взаємовідносини сторін, що склалися, враховуючи втрату ними почуття любові один до одного, припинення фактичних шлюбно-сімейних відносин та небажання їх поновлення, збереження сім`ї стало неможливим. Шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство вони разом не ведуть. Щодо розірвання шлюбу. За ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя відповідно до статті 106 або одного з них відповідно до статті 107 цього Кодексу. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 109 цього Кодексу. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Статтею 110 СК України визначено право одного з подружжя подати позов про розірвання шлюбу. Відповідно до вимог 112 Сімейного Кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, ураховуючи обставини, встановлені судом, відповідно до ст. 110, 112 СК України, суд висновує, що підстави, які спонукали позивачку до розірвання шлюбу, обґрунтовані, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливо, суперечить інтересам позивачки, сім`я розпалася остаточно та відновлена бути не може, тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Під час державної реєстрації шлюбу позивачка змінила прізвище на « [PERSON] », після розірвання шлюбу просить прізвище їй залишити без змін. Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів. Як установлено судом, сторони є батьками двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . З огляду на обставини, покладені в обґрунтування позову, які не оспорюються відповідачем, неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] знаходяться на утриманні позивачки. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному Кодексі України. За змістом статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Частинами 1, 2 статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а у разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви. Таким чином, ураховуючи всі вищевикладені обставини, а також рівний обов`язок батьків щодо утримання дитини, те, що відповідач є батьком неповнолітніх дітей, домовленості (договору) щодо сплати аліментів на утримання дітей між сторонами у справі досягнуто не було, відповідач є працездатним, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів підлягають задоволенню, а з відповідача підлягають стягненню аліменти на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] , у розмірі по 3\~000,00 грн на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 07 листопада 2024 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Крім того, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі, з відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору, за позовну вимогу про розірвання шлюбу, понесені позивачкою. Також, ураховуючи те, що позивачка звільнена від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів на підставі Закону України «Про судовий збір», з відповідача у дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1\~211,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved