Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 02 грудня 2013 року виконкомом Стрільченської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, актовий запис № 11; визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з нею; після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] ». В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 02.12.2013 з відповідачем зареєстровано шлюб, у якому народився син [PERSON] , [INFO] . Після народження дитини стосунки між сторонами погіршились. Впродовж останніх трьох років відповідач знаходиться за межами України, у Республіці Німеччина, де створив нову сім`ю. Зазначила, що вона з сином втратила для відповідача будь-яку цінність, не зважаючи на проблеми із здоров`ям сина. На даний час шлюб існує формально, оскільки тривалий час живуть окремо, не спілкуються з відповідачем, не мають спільного побуту. Ухвалою від 22.11.2024 відкрито провадження у даній справі, до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Городенківської міської ради, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 15.01.2025 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Позивачка, 15.01.2025, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує повністю, позов просить задовольнити. Від служби у справах дітей Городенківської міської ради Івано-Франківської області судом, 30.12.2024, отримано висновок органу опіки та піклування Городенківської міської ради про визначення місця проживання малолітнього сина сторін [PERSON] , [INFO] , та клопотання про розгляд справи без участі представника служби у справах дітей. Висновок органу опіки та піклування Служба у справах дітей підтримує в повному обсязі. Дії позивачки та представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача не суперечать вимогам ст.211 ЦПК України, відповідно до якої учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач у жодне судове засідання не з`явився, до суду повернулися рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення із відміткою про одержання. Також про судовий розгляд справи відповідач був повідомлений через оголошення, розміщені на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України. З опублікуванням оголошень про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Згідно ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач про причини неявки у судові засідання суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не подав, отже, вважається таким, що не з`явився в судові засідання без поважних причин. Передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідач не скористався правом на подання відзиву в порядку ст.178 ЦПК України, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами справи, що відповідає вимогам ч.8 ст.178 ЦПК України. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата його складання. Суд, дослідивши письмові докази, встановив, що шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 02.12.2013 виконавчим комітетом Стрільченської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області, актовий запис № 11, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 02.12.2013 року. Статтею 51 Конституції України, ч.1 ст. 24 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя, як визначено ч.1 ст.36 СК. Статтею 55 СК України передбачений обов`язок подружжя турбуватись про сім`ю, в т.ч.: дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, вони повинні бути відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в сім`ї, та зобов`язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім`ї. Відповідно до ч.2 ст.104 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно із ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України). Позивачка скористалася правом припинити шлюбні відносини та звернулася до суду з даним позовом. Відповідач, будучи повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання для дачі пояснень не з`явився, будь-яких заяв по суті позову не подав. Судом встановлено, що сторони спільно не проживають з 2022 року, не піклуються про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що сім`я розпалася повністю, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, тому позовна вимога про розірвання шлюбу є підставною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У зв`язку із реєстрацією шлюбу позивачка змінила своє дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». Зважаючи на прохання позивачки, суд вважає за доцільне після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] ». Згідно ч.2 ст.114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Вирішуючи позов у частині визначення місця проживання малолітнього сина сторін, суд зазначає таке. За час шлюбу сторін, [INFO] , народився син [PERSON] , актовий запис № 3 від 07.03.2014 р., що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 07.03.2014 р. виконавчим комітетом Стрільченської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області. Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Частиною 4 ст.29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, N 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, N 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Такий висновок зробив Верховний Суд у справі №186/1659/20 від 26.01.2022. Статтею 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновком органу опіки та піклування Городенківської міської ради про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням виконавчого комітету міської ради від 19.12.2024 р. № 1087, стверджено, що Орган опіки та піклування Городенківської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , після розлучення батьків з матір`ю - [PERSON] , [INFO] . У висновку зазначено, що батько дитини - відповідач не заперечує, щоб після розлучення з позивачкою їх малолітній син залишився проживати з матір`ю, на підтвердження чого надіслав до Служби у справах дітей Городенківської міської ради відповідну заяву. Підстав не погодитися із даним висновком у суду немає, оскільки він ґрунтується на доказах, які знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. Також судом встановлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] , має специфічні розлади розвитку, що підтверджується медичними документами, зокрема, консультативним висновком спеціаліста КНП «ПОК ЦПЗ ІФ ОР» від 23.06.2021 №5357, довідками КНП «Городенківський некомерційний центр первинної медичної допомоги» Городенківської міської ради від 28.11.2024, 29.11.2024, індивідуальною програмою реабілітації дитини-інваліда №1132 від 17.08.2023. Позивачка, на підставі ЗУ «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», перебуває на обліку у УСЗН Коломийської РДА та їй призначено соціальну допомогу. Наведене підтверджується довідкою про отримання допомоги УСЗН Коломийської РДА від 11.11.2024 №1021 та посвідченням серії [NUMBER] від 09.12.2024. Також суд встановив, що малолітній [PERSON] , [INFO] , навчається у Печеніжинській спеціальній школі, що стверджується довідкою Печеніжинської спеціальної школи Департаменту освіти і науки Івано-Франківської ОДА від 06.12.2024 №200. Згідно характеристики, виданої Печеніжинською спеціальною школою щодо [PERSON] , [INFO] , №34 від 05.12.2024 , останній навчається у школі з 01.09.2022; учень виховується у малозабезпеченій повній сім`ї, батько працює за кордоном; навчанням та вихованням сина займається мати, постійно забирає його додому на вихідні та канікули. В контексті першочергового врахування саме інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, враховуючи висновок органу опіки та піклування Городенківської міської ради, беручи до уваги інші матеріали справи, той факт, що син сторін [PERSON] має певні вади розвитку та його доглядом займається мати, батько дитини впродовж трьох років перебуває за межами України, висловив думку у поданій Службі у справах дітей Городенківської міської ради заяві щодо доцільності залишити сина проживати з матір"ю, суд приходить до висновку, що проживання малолітнього сина сторін з матір`ю (позивачкою) після розірвання шлюбу між нею та батьком дитини (відповідачем), буде відповідати найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що позов в частині визначення місця проживання дитини також підлягає до задоволення. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке. Згідно з п.9 ч.1ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути судовий збір у розмірі 2422,40 гривень на користь держави. На підставі ст.ст. 3, 7, 19, 21, 24, 36, 55, 56, 104, 112-114,141, 157, 160-161Сімейного Кодексу України, ст.29 ЦК України, ст.ст. 4, 6 Закону України «Про судовий збір»,

Outcome: approved