Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

11 листопада 2024 року в суд надійшла позовна заява [PERSON] , за підписом представника позивача Оськіна Юрія Володимировича, до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Новодністровської міської ради Чернівецької області, про позбавлення батьківських прав, яка здана до поштового відправлення 04.11.2024 року. В обґрунтування позову зазначено, що з 11.01.2011р. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час спільного проживання у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] , батьком якої у свідоцтві про народження серії [NUMBER] вказаний [PERSON] . Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 25.05.2015 року шлюб був розірваний. За спільною згодою між позивачем та відповідачем в усній формі було визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] , за місцем її проживання за адресою: [ADDRESS] . Оскільки відповідач добровільно не надавав коштів на утримання доньки, позивач звернулась до суду із позовом про стягнення аліментів. Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 18.10.2021 року у справі №145/920/19 позов було задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Рішення суду щодо сплати аліментів відповідач не виконує, після припинення їх з позивачкою спільного проживання він не виходить на зв`язок ні з нею, ні з їх неповнолітньої донькою. З дитиною відповідач не спілкується, її життям, здоров`ям чи навчанням не цікавиться, жодної участі у вихованні доньки не бере, аліментів не сплачує, не виконує рішення суду. Позивач самостійно здійснює турботу про доньку та забезпечує їй належні умови, які б сприяли її гармонійному розвитку. Додані до позовної заяви докази, на думку позивача, підтверджують факт самостійного виховання матір`ю дитини, [PERSON] та в свою чергу, самоусунення відповідача [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків. На підставі вищевикладеного, просить суд позов задовольнити, позбавити [PERSON] батьківських прав щодо їхньої малолітньої доньки [PERSON] та встановити над ним опіку, призначивши опікуном його бабусю [PERSON] , а також стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою суду від 14.11.2024р. відкрито загальне позовне провадження, залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Службу у справах дітей Вінницької міської ради та призначено підготовче засідання на 11 грудня 2024 року о 11 год. 00 хв., яке неодноразово відкладалося, останній раз на 11 лютого 2025 року об 14 год. 30 хв., із викликом учасників справи. Ухвалою Новодністровського міського суду Чернівецької області від 11 лютого 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, призначено засідання на 25 лютого 2025 року о 12 год. 00 хв., яке було відкладено 05 березня 2025 року о 11 год. 00 хв. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся про дату, час та місце проведення судового засідання за місцем своєї реєстрації , що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень за довіреністю (а.с.43,57,66,81,99,127,153); жодних заяв чи клопотань в суд не подавав, правом на надання відзиву на позов не скористався. Представник третьої особи Томчук О.В. подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника третьої особи у зв`язку із службовою зайнятістю. Позивач та представник позивача не заперечував проти проведення судового засідання за відсутності вищевказаних осіб та вказали, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі та не заперечують проти винесення заочного рішення по справі. Враховуючи вищенаведене та ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд дійшов висновку, що неявка сторін не є перешкодою для проведення судового засідання. З огляду на неявку в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи і від якого не надійшло ні відзиву на позов, ні клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутності, про причини неявки суд не повідомлено, отримавши згоду позивача, суд відповідно до ст.ст. 280-281 ЦПК України постановив проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. З`ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази, суд встановив, 11.01.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Шендерівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області за актовим записом №1, який 25.05.2015 року, розірвано рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області. (а.с. 11) Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 02.12.2010 року Виконкомом Шендерівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області за актовим записом №2, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] [INFO] . (а.с.8) Крім того, [PERSON] 09.03.2016 року уклав шлюб із [PERSON] та змінив прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією актового запису про шлюб №400. (а.с.23) 25 жовтня 2016 року позивач уклала шлюб із [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER] , виданого Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області. (а.с.7) Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 18.10.2021 року у справі №145/920/19 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки [PERSON] в розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Однак відповідач [PERSON] рішення суду не виконував, аліменти не сплачував, у зв`язку із чим виникла заборгованість зі сплати аліментів, яка станом на 30.06.2024 року становить 145803,52 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості №1905/294.41 від 04.07.2024 року (а.с.12-13). Починаючи з 20.07.2015 року позивачка не отримувала аліменти на [PERSON] , що підтверджується довідкою заступника начальника Вінницького районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 21.05.2024 року (а.с.10). Судом встановлено, що з моменту розірвання шлюбу, тобто з 2015 року дитина [PERSON] проживає та перебуває на утриманні матері. Вказані обставини підтверджуються зокрема, актом оцінки потреб сім`ї, складеного 05.06.2024 року Вінницьким міським центром соціальних служб Вінницької міської ради, згідно якого [PERSON] фактично проживає у [ADDRESS] разом із донькою [PERSON] , [INFO] , донькою [PERSON] , [INFO] , сином [PERSON] , [INFO] , та чоловіком [PERSON] , [INFO] (а.с.14-21). [PERSON] має хороший стан здоров`я, скарги на самопочуття відсутні, медичні огляди проводяться вчасно, на обліку у вузьких спеціалістів не перебуває. [PERSON] старанна у навчанні, має достатній рівень знань, відвідує хореографічний гурток, емоційно врівноважена, охайна, дотримується правил особистої гігієни, має дружні стосунки з молодшими братом та сестрою. Позивачка разом із сім`єю проживає у чотирьохкімнатній квартирі, в помешканні створені всі належні умови для комфортного проживання, у дітей є власні кімнати, які об лаштовані усіма необхідними речами та меблями відповідно до їх вікових потреб. Окрім того, в судовому засіданні позивач [PERSON] повідомила, що відповідач досить тривалий час не спілкується із їхньою дочкою, останній раз вони бачились у 2019 році, коли [PERSON] просив зробити тест ДНК [PERSON] на предмет його батьківства. З 2015 року по 2019 рік та з 2019 року по теперішній час відповідач жодним чином не цікавився дочкою, не надаває фінансової допомоги, не виходив із позивачкою на контакт стосовно дочки, повністю абстрагувався від її життя. [PERSON] не відомо, де проживає, чим займається відповідач, хоча останній має телефонні контакти як позивачки, так і [PERSON] . Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що останній раз бачила батька у 2019 році при здачі аналізів ДНК на предмет батьківства, при цьому [PERSON] взагалі не спілкувався із донькою, не цікавився її життям, не проявляв жодного інтересу до неї. Відповідач має телефонні контакти [PERSON] , оскільки останній раз привітав її у вересні 2024 року з початком навчального року та в листопаді 2024 року із днем народження. З 2015 року до 2024 року, за винятком зустрічі у 2019 році при здачі ДНК, відповідач жодним чином не контактував із [PERSON] , не цікавився нею, не писав, не телефонував, будь-якої фінансової участі не приймав, їй не відомо, де він знаходиться, чим займається. [PERSON] в судовому засіданні висловила бажання, щоб відповідач був позбавлений батьківських прав, пояснила, що вона цього хоче та розуміє наслідки. Згідно характеристики №12-563 від 29.07.2024 року, виданої завідувачем відділу управління персоналом Т.Севастьяновою, [PERSON] працює в ПП «Конекс» на посаді фасувальника медичних виробів в аптечному складі з 16.08.2021 року по теперішній час, за період роботи зарекомендувала себе старанною працівницею, порушень трудової дисципліни не було. (а.с.22) Відповідно до характеристики №497 від 30.10.2024 року, виданої класним керівником КЗ «Вінницький ліцей №29» [PERSON] та затвердженої директором закладу М. Бартюк, вбачається, що батько учениці 8-Д класу [PERSON] , 2010 року народження, [PERSON] , не відвідує навчальний заклад, де навчається його донька, не цікавиться її шкільним життям, жодного разу не був присутній на батьківських зборах, спілкування з класним керівником відсутнє. (а.с.9) Відповідно до висновку Виконавчого комітету Вінницької міської ради №01/00/011/8771 від 07.02.2025 року про доцільність позбавлення батьківських прав батька [PERSON] щодо дитини [PERSON] , [INFO] , доцільно позбавити [PERSON] , щодо дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.100-101). Даний висновок обґрунтовано зокрема тим, що дитина [PERSON] на засіданні комісії повідомила, що 11 років не спілкується з батьком, її вихованням та забезпеченням займається матір та вітчим. Відповідач неодноразово повідомлявся комісією про дати та час засідань, однак жодного разу не з`явився, свою думку щодо позбавлення батьківських прав так і не висловив, має значну заборгованість зі сплати аліментів, навчанням та вихованням доньки не займається. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст.18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки. Сімейним кодексом України у статті 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Аналіз наведеної норми свідчить, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК України. Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, ЄСПЛ зауважував, що якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому як найкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції). Таку правову позицію висловив ВС в справі № 520/8264/19 (провадження № 61-19984 св 21) від 26.04.2022 року. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Відсутність побачень з дитиною та навіть спроб їх здійснення, свідчить про відсутність інтересу до дитини з боку відповідача, що відповідно до рішення «Хант проти України» є підставою для позбавлення батьківських прав. Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). ЄСПЛ у рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11, встановив відсутність порушень національними судами російської федерації статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), а також зауважив, що, якщо батько значний проміжок часу не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. Існуючі сімейні зв`язки між дітьми та батьками, які насправді піклуються про них, захищаються Конвенцією. Позбавлення батьківських прав відповідача в судовому порядку скасувало лише правовий зв`язок між ним та його дитиною, підтвердило відсутність фактичного духовного зв`язку між батьком та донькою. З досліджених письмових доказів, пояснень позивачки та свідка [PERSON] , встановлено, що з 2015 року відповідач [PERSON] не приймає участі в житті неповнолітньої доньки, [PERSON] , не піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя. Не забезпечує доньці необхідного харчування, медичного догляду, лікування. Не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не створює умов для отримання дитиною освіти. Суд вважає, що відповідачем [PERSON] свідомо обрано такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дитини [PERSON] є мінімальною та недостатньою, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України. За змістом статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. ЄСПЛ неодноразово зауважував, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати, дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у як найкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Таким чином, дійсні обставини справи, зокрема, відсутність належного спілкування батька і дитини, самоусунення [PERSON] від життя доньки, її виховання та забезпечення належних умов для розвитку, ненадання матеріальної допомоги, не забезпечення реалізації права дитини на освіту, встановлені на підставі досліджених письмових доказів та пояснень позивачки та свідка, а враховуючи те, що відповідач жодних заперечень проти позову не надав, в сукупності свідчать про те, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини [PERSON] , [INFO] , які суд вважає винятковими обставинами в розумінні 6 принципу Декларації прав дитини та які дають підстави для висновку про наявність реального порушення прав дитини, що є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідно до ч. 6 ст. 164 СК України рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в розмірі 1211, 20 грн. На підставі ст.ст. 3, 9, 18, 20, 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-12 від 27.02.1991р. та набрала чинності для України 27.09.1991р., Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної асамблеї ООН від 20.11.1959р., ст.ст. 19, 150, 155, 164-167, 180, 181, 212, 243-244 Сімейного кодексу України, ст. 60 Цивільного кодексу України, Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»,

Outcome: approved