Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-09 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] (далі - позивачі) в особі їх представника, адвоката Живаги Олександра Васильовича, звернулися до Макарівського районного суду Київської області із позовом до Макарівської селищної ради Київської області (далі - відповідач) про визнання права власності на нерухоме майно, посилаючись на те, що на підставі рішення виконавчого комітету Ніжиловицької сільської ради від 25 квітня 2008 року №19 «Про надання житлової площі» позивачці [PERSON] було надано житлову площу (розмір 94,8 кв.м.) у житловому будинку по [ADDRESS] . На підставі вказаного рішення, 06 травня 2008 року виконавчим комітетом Ніжиловицької сільської ради було видано Ордер на житлове приміщення №1, та відповідно 14 травня 2008 року позивачі [PERSON] та [PERSON] вселилися у вищезазначене житлове приміщення. З моменту вселення у житловий будинок, тобто з травня 2008 року по даний час, позивачі постійно зареєстровані та проживають у вказаному будинку, більше п`ятнадцяти років поспіль користуються житловим будинком, утримують його у належному санітарному та технічному стані, постійно здійснюється поточний ремонт. Позивачі за власні кошти провели газифікацію та електрифікацію житлового будинку, постійно сплачують відповідні рахунки за користування газом, електрикою і сплачують інші необхідні платежі. Тривалий час маючи право на безоплатну приватизацію зазначеного житлового будинку, позивачі не використовували вказане право, однак, на теперішній час у них виникла необхідність оформлення права власності на житловий будинок, шляхом реалізації права безоплатної передачі об`єкта у приватну власність (приватизації). Позивачі у 2023 році зверталися до органу приватизації державного житлового фонду при Макарівській селищній раді із заявою про передачу зазначеного будинку їм у приватну власність. Рішенням органу приватизації, оформленого протоколом №16 від 11.10.2023 року, у задоволенні заяв позивачів про передачу житлового будинку у приватну власність відмовлено у зв`язку із відсутністю підстав для передачі та недостатністю надання необхідних документів для приватизації. Наведені вище обставини вказують на те, що позивачі з 2008 року офіційно проживають та зареєстровані в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи, що позивачі з 2008 року не змінювали місця свого проживання та що згідно із ч. 5 ст. 5 Закону країни «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз, наведені вище докази вказують на те, що єдиним належним способом захисту порушеного права власності є звернення до суду із позовом про визнання за позивачами права власності на зазначений житловий будинок. Враховуючи викладене, позивачі просили суд: визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності у рівних частках - по частці за кожним, на житловий будинок з відповідною кількістю надвірних будівель та господарських (присадибних) споруд у [ADDRESS] : житловий будинок (А) загальною площею 101,9 м.2, житловою площею 68,2 м.2; (Б) сарай, (В) гараж, (Г) погріб, №1 - криниця, №2 - вигрібна яма, №3 - хвіртка, №4 - ворота, №5 - огорожа. Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 04.12.2024 року (а.с.51) позовну заяву [PERSON] і [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 05.02.2025 року, встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 05.02.2025 року (а.с.61) закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті 10.03.2025 року. У судове засідання 10.03.2025 року учасники справи не прибули. Представник позивачів, адвокат Живага О.В., подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його та позивачів відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити (а.с.67). Відповідно до поданого клопотання представника відповідача, останній просив розглядати справу за його відсутності, а рішення у справі прийняти за наявними у ній матеріалами (а.с.58). У зв`язку із наведеним, суд відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. Згідно архівної копії рішення Виконавчого комітету Ніжиловицької сільської ради Макарівського району Київської області №19 від 25.04.2008 року «Про надання житлової площі [PERSON] » вбачається, що [PERSON] , жительці села Ніжиловичі, Макарівського району, Київської області, вчительці Ніжиловицького НВО, надано житлову площу 94,8 кв.м. у будинку [ADDRESS] з сім`єю: син - [PERSON] (а.с.19). На підставі вказаного рішення позивачці [PERSON] та її сину [PERSON] виконавчим комітетом Ніжиловицької сільської ради видано ордер на житлове приміщення №1 від 06.05.2008 року на право зайняття жилого приміщення, житловою площею 94,8 кв.м., яке складається з 2 кімнат у [ADDRESS] (а.с.20). Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за №2 передбачено, що відповідно ст.ст. 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі ст.ст. 12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20.06.2024 року право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] - не зареєстровано (а.с.29). Згідно Виписки з погосподарської книги, виданої старостою Ніжиловицького старостинського округу Макарівської селищної ради 15.04.2024 року №16.17-35/20, вбачається, що власником будинку по [ADDRESS] рахується [PERSON] , [INFO] ; номер об`єкта ПГО 0318-01 в погосподарській книзі №3 за 2021-2025 року. Житловий будинок загальною площею 101,9 кв.м., але право власності на будинок не видавалось (а.с.21). Невикористання позивачами житлових чеків для приватизації державного житлового фонду підтверджується копіями наступних документів, що містяться в матеріалах справи: довідка АТ «Державний ощадний банк України» ТВБВ 10026/0773 від 23.09.2021 року №100.40/0773/1-172 (а.с.34); довідка АТ «Державний ощадний банк України» ТВБВ 10026/0773 від 02.02.2023 року №100.40/0773/1-43 (а.с.35). Тому, позивачі у 2023 році зверталися до органу приватизації державного житлового фонду при Макарівській селищній раді із заявою про передачу зазначеного будинку їм у приватну власність. Рішенням органу приватизації, оформленого протоколом №16 від 11.10.2023 року, у задоволенні заяв позивачів про передачу житлового будинку у приватну власність відмовлено у зв`язку із відсутністю підстав для передачі та недостатністю надання необхідних документів для приватизації (а.с.31-33). Положеннями ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України від 19 червня 1992 року №2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ст. 1 вказаного Закону приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Згідно із ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. За змістом вимог ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Відповідно до ч. 5 ст. 5 вказаного Закону, кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз. Згідно із ч.ч. 1, 11 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. У п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України за №396 від 16 грудня 2009 року вказано, що громадянин подає до органів приватизації такі документи: заяву на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтво про народження), які проживають разом з ним; копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий органі мають відмітку у паспорті); копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо); довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі; технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок; копію ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку; документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копію документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності); заяву-згоду тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі. Відповідно до п. 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. За змістом ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкту комунальної власності здійснюють відповідні ради. Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами ст.ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України та ст. 29 ЦК місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності, а отже і право на приватизацію разом з іншими членами сім`ї. Аналогічну норму місить п. 4 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року №396. Умовою для проведення приватизації житла є обов`язкове постійне проживання осіб у житлі, яке підлягає приватизації. При цьому пунктами 18, 19 цього Положення визначено порядок підтвердження факту постійного проживання особи в жилому приміщенні - у довідці про склад сім`ї, що подається особою в числі інших документів до органу приватизації, зазначаються члени сім`ї наймача, які водночас і прописані, і мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. З копії паспорта громадянина України позивачки серії [NUMBER] , виданого 08.12.2005 року Харцизьким МВ УМВС України в Донецькій області, вбачається що [PERSON] , [INFO] , з 14.05.2008 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.10-11). Вказане також підтверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання особи №301, виданої Макарівською селищною радою 15.11.2021 року (а.с.12). Із довідки №329, виданої Макарівською селищною радою 17.12.2021 року (а.с.14); довідки про реєстрацію місця проживання особи №76075457, виданої ЦНАП 20.12.2021 року (а.с.15); рішення виконавчого комітету Макарівської селищної ради №081 від 10.05.2023 року (а.с.16); витягу з реєстру Макарівської територіальної громади від 06.06.2023 року за №2023/004249457 (а.с.17) вбачається, що [PERSON] , [INFO] , також проживав та був зареєстрований до теперішнього часу за вказаною адресою. Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 15 ЖК України до компетенції виконавчих комітетів районних, міських, районних у містах рад народних депутатів віднесено видача ордерів на жилі приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. За змістом ст. 58 Житлового кодексу України ордер є єдиною підставою для вселення у жиле приміщення. Відповідно до пунктів 69, 70, 72 розділу IV Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 грудня 1984 року за №470, ордер на жиле приміщення видається на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів та є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення, дійсний протягом 30 днів. Ордер вручається громадянинові, на ім`я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред`являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім`ї, включених до ордера. При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності відповідному підприємству, установі, організації; ордер зберігається як документ суворої звітності. Згідно із ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), кімнат (гуртожитків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених п. 2, 5 статті 2 цього Закону. Відповідно до пункту 17 Положення №396 громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Поряд з цим, відмова у здійсненні приватизації займаного позивачами житлового приміщення обґрунтована тим, що заявниками не було надано наступних документів: довідки про реєстрацію місця проживання [PERSON] у період з 1992 року до 14.05.2008 року, довідки про реєстрацію місця проживання [PERSON] у період з 1997 року по 14.05.2008 року, з 08.07.2019 по 06.06.2023 року, довідки про реєстрацію місця проживання дочки [PERSON] - [PERSON] у період з 2014 року по 04.06.2020 року. Разом з тим, членами органу приватизації, про що зазначено в протоколі засідання №16 від 11.10.2023 року, заявникам було повідомлено про те, що орган приватизації не може вимагати довідки з попереднього місця проживання, якщо таке місце проживання було зареєстроване на тимчасово окупованій рф території, але всупереч цьому вказано на їх відсутність. Враховуючи відсутність повного пакету документів, що підтверджують реєстрацію місця проживання членів сім`ї заявниці, їм було відмовлено у передачі у власність вказаного житлового приміщення. Відповідно до ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Згідно із ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 345 ЦК України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. З матеріалів справи вбачається, що жиле приміщення за адресою: [ADDRESS] , не відноситься до будинків, які не є об`єктами приватизації на підставі ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Доказів протилежного сторонами до суду не подано. Відповідно ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно із ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Враховуючи, що позивачі на законних підставах зареєстровані та постійно проживають у спірному жилому будинку, відмова в приватизації займаного ними житла з причин відсутності вказаних вище документів є такою, що порушує їх право на приватизацію. Більш того, з моменту реєстрації позивачів [PERSON] та [PERSON] в спірному жилому приміщенні їх право на користування житлом ніким, в тому числі відповідачем, не оскаржувалось. Докази протилежного суду сторонами не надано. Разом з тим, як вказують позивачі, з моменту вселення у житловий будинок, з травня 2008 року по даний час, тобто більше п`ятнадцяти років поспіль вони користуються житловим будинком, утримують його у належному санітарному та технічному стані, постійно здійснюється поточний ремонт. Позивачі за власні кошти провели газифікацію та електрифікацію житлового будинку, постійно сплачують відповідні рахунки за користування газом, електрикою і сплачують інші необхідні платежі (а.с.37-49). Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Принцип пропорційності у розумінні Європейського суду з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Тож, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, а позов таким, що підлягає задоволенню. Судові витрати по оплаті судового збору не підлягають стягненню з відповідача, оскільки відповідач не вчиняв протиправних дій, що стали підставою даного позову.

Outcome: approved