Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, який мотивовано тим, що 24.11.2007 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Під час даного шлюбу у них народилась дитина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 18.07.2014 у справі №138/1945/14-ц шлюб між ними був розірваний. Також, рішенням суду від 16.02.2023 припинено стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] , які стягувались на утримання позивача. За час розгляду справи про припинення стягнення аліментів відповідач жодного разу до суду не з`явилась. Починаючи з 2020 року позивач проживає разом з батьком, тоді як мати сином не цікавиться, не намагалась відновити спілкування, поцікавитись його життям. Батько має змогу належним чином піклуватись про сина. Позивач не виявляє бажання відновлювати стосунки з матір`ю, за період проживання з батьком його життя покращилось, він навчається у коледжі. Враховуючи викладене, а також те, що відповідач батьківських обов`язків відносно дитини не виконує, син проживає разом з батьком, який виховує його, піклується про нього позивач звернув до суду з позовом в якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно нього. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 20.03.2024 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання та витребувано у органу опіки та піклування висновок щодо розв`язання спору про позбавлення батьківських прав відповідача, згідно вимог ст.19 СК України. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 16.05.2024 продовжено на 30 днів строк проведення підготовчого провадження у справі. 31.05.2024 до суду надійшов висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 11.07.2024 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 08.08.2024 витребувано докази. Позивач та його представника в судовому засіданні позов підтримали, з підстав зазначених у ньому. Відповідач в судове засідання не з`явилась. Про дату, час та місце проведення судового розгляду завжди повідомлялась завчасно та належним чином за зареєстрованим місцем проживання, однак поштові відправлення повертались до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Зважаючи на положення ч.8 ст.128 ЦПК України та відповідно до установленої судової практики Верховного Суду, зокрема, постанови ВС від 21 грудня 2022 року у справі № 757/15603/19 (провадження № 61-7187св22), 30 листопада 2022 року у справі № 760/25978/13-ц (провадження № 61-6788св22), 31 серпня 2022 року у справі № 760/17314/17), судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки «адресат відсутній за вказаною адресою». [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Представник Органу опіки та піклування Хмельницької міської ради в судове засідання не з`явилась. Подала до суду заяву про проведення розгляду справи без її участі. Представник Органу опіки та піклування Могилів-Подільської міської ради в судове засідання не з`явилась. Подала до суду заяву про проведення розгляду справи без її участі. При вирішенні даного спору покладається на розсуд суду. Враховуючи зазначені обставини суд, зважаючи на відсутність заперечень від сторони позивача, ухвалою від 28.02.2025, постановленою у судовому засіданні, вирішив провести заочний розгляд справи на підставі наявних в справі доказів, відповідно до положень ст. 280-281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи суд, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.8). Позивач починаючи з 15.12.2017 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.9). Заочним рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 16.02.2023 припинено стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , які стягуються за рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 28.08.2014, розмір яких змінювався рішеннями Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 26.12.2014 та від 10.07.2019. Рішення набрало законної сили 21.03.2023 (а.с.10-12). Також, вказаним вище судовим рішенням було встановлено, що згідно довідки № 01-24/44 від 10.11.2020 Хмельницької середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 24, виданої [PERSON] про те, що мати учня [PERSON] . [PERSON] до школи не приходить, навчанням сина не цікавиться з 2020 року по теперішній час. Згідно листа № 01-42/263 від 15.11.2022 Хмельницької середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 24 [PERSON] прибув у 7-А клас Хмельницької СЗШ І-ІІІ ступенів 24.08.2020 на підставі заяви батька [PERSON] . Аналогічна довідка № 01-24/44 від 10.11.2020 міститься і в матеріалах даної цивільної справи (а.с.12 - зворотній бік). Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до довідки Хмельницького політехнічного фахового коледжу національного університету «Львівська політехніка» позивач є студентом групи АТ -231 першого курсу денного відділення. Період навчання з 01.09.2023 по 30 .06.2027 (а.с.14-зворотній бік). Згідно характеристики з навчального закладу позивача, останній навчається за спеціальністю «автомобільний транспорт». За час навчання показав себе з позитивної сторони. Відповідально ставиться до навчання та відвідування. За характером спокійний, врівноважений, вихований, доброзичливий. Виконує обов`язки відповідального за чергування. Має організаційні здібності, активно приймає участь у житті групи і коледжу. Шкідливих звичок немає (а.с.15). Батько позивача у період з 09.10.2019 по 07.04.2023 працював в ТОВ «Еліт Мега Транс Буд» та отримував заробітну плату у середньому розмірі 15000,00 грн., що підтверджується довідкою про доходи від 19.02.2024. Також, відповідно до характеристики [PERSON] з місця роботи, за час роботи батько позивача зарекомендував себе як відповідальний та дисциплінований працівник, який може проявити ініціативу і прийняти правильне рішення по питаннях, що стосуються його професійної діяльності і знаходиться в межах його компетенції. За характером спокійний та урівноважений, жодної скарги від колег по роботі не надходило, тільки позитивні відгуки. Взаємовідносини з колективом склались хороші, допомагав та підтримував співробітників. Неодноразово залишався на усне прохання керівництва на роботі під час завершення робочого часу (а.с.17). Також, в матеріалах справи наявний психологічний висновок про прихильність дитини до батька, зі змісту якого слідує, зокрема, що син має відмінну прихильність сина до батька. (а.с.72), а також наявна довідка медичного центру «Звіробій» від 19.02.2024 про проходження батьком позивача психіатричного огляду, у тому числі, щодо вживанням психоактивних речовин (а.с.18). У судовому засіданні 28.02.2025 було допитано свідка [PERSON] , який надав суду покази про те, зокрема, що є дідом позивача. Орієнтовно в середині вересня 2020 року онук подзвонив до нього та сказав, що мати його знову побила. Вже о шостій ранку на наступний день він вже був в Могилів-Подільському, чекав його біля будинку. Близько восьмої години вони разом з ним пішли до міської ради в сьомий кабінет, де дитина почала розказувати, що мама його побила. Представник органу опіки почала кричати на них, лякаючи, що відправить дитину в дитячий будинок. На весь цей крик прийшла начальник та позвала дитину до себе, щоб він розповів, що сталось. Після чого вийшла до нього та сказала написати заяву на ім`я міського голови, яку він потім заніс на третій поверх та залишив секретарю. Потім він завів його до школи, а сам поїхав додому. Не доїжджаючи до [PERSON] , йому подзвонила начальник Служби та сказала, що вона відправила додому до відповідача двох працівників і там страхи, що робилось. Дали їй два тижні, щоб вона привела квартиру в порядок. Через два-три дні йому знову зателефонувала начальник та повідомила, що завтра буде розглядатись його заява і запитала чи зможе він приїхати, однак він не міг, бо дуже важко добиратись з м.Хмельницького до м.Могилів-Подільський. Син в той час був на роботі. Він працював та на даний час працює електриком, по роботі не міг самостійно займатись цим, бо не було кому робити роботу. Результатом розгляду його заяви стало те, що відповідача взяли на три місяця під особистий контроль та нагляд. В кінці вересня вчителька викликала поліцію, бо мати знову побила дитину. На обличчі побоїв не було видно, на руках були синці, в лікарню дитину не водили. Вчителька подзвонила йому і попросила, щоб забрали дитину. Син відпросився з роботи і близько сьомої години приїхав до міста і з вокзала поїхали до квартири відповідача, однак вона його навіть не пустила, повикидала речі дитини у під`їзд. Перший раз він онука забирав ще у 2018 році, і той пішов до школи у 5 клас, однак провчився там тільки трохи. Відповідач телефонувала до свого сина та потім якось підманула його і забрала, скориставшись тим, що батько був на роботі в цей час, зайшла до квартира, забрала все, що тільки могла та уїхала разом з ним. Десь близько року по тому, до нього телефонував батько відповідача та теж казав, що вона його побила і він тепер боїться виходити з кімнати. Коли відповідач у 2018 році викрала сина, вони звертались до органів поліції, однак за пів року ті так нічого і не зробили. Бували дні коли вона була добра. Дитина постійно була голодна, він лишав вчительці гроші, а вона давала йому кожен день на обід, потім з директором школи домовились, щоб він після уроків заходив в столову і йому давали поїсти. Звернулись до суду лише у 2024 році через війну, бо були вже два випадки коли син з онуком йшли на базар, а там ТЦК, якби батька забрали на війну, то не було б з ким дитину залишити. На зв`язок відповідач не виходила, з сином не спілкується. Коли позивач приїжджав в Могилів-Подільський, він ходив до неї на квартиру, але вона його не пустила. Після розірвання шлюбу між батьками, перший час все було нормально, як у всіх, а ближче до 2020 року вже стало нестерпно. Сам батько відповідача казав йому, що вона зловживає поганими звичками. Син відмовився від стягнення аліментів з відповідача, бо у неї немає коштів, хоч відповідач і ходила на базар торгувати колись. Інших дітей у неї немає. Чи є інший чоловік не знає. Так само йому невідомо жодної інформації про стан її здоров`я. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Такий обов`язок батьків передбачений і ч. 2 ст. 150 СК України. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавленні судом батьківських прав, зокрема, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У частині першій статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні від 16 липня 2015 року справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", заява № 39948/06). У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" Суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) вказано, що звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному и міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19). Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Зважаючи на обставини справи та те, що судові повістки про виклик до суду відповідачем жодного разу отримано не було по причині її відсутності за адреса реєстрації, а також те, що відповідно до висновку органу опіки та піклування, комісія не змогла з`ясувати умови проживання відповідач, по тій же самій причині, суд, своєю ухвалою від 08.08.2024, у порядку ст.13 ЦПК України, витребував інформацію щодо, зокрема, перетину відповідачем державного кордону України та інформацію про перебування на обліку у психіатра та нарколога, з огляду на зміст заяви про вчинення адміністративного правопорушення. Так, з наданої відповіді ДПС України №19-54861/18/24-Вих від 12.08.2024 станом на 12.08.2024 слідує, що відповідач перебуває в Україні (а.с.130). Відповідно до відповіді КНП «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім.Акад.О.І.Ющенка Вінницької обласної ради» №01.02-24/1776 від 30.08.2024 відповідач перебувала на стаціонарному лікуванні в психіатричному відділенні №11 з 26.12.2018 по 04.01.2019 з діагнозом «параноїдна шизофренія, безперервний перебіг», даних щодо подальших звернень немає. Також, згідно відповіді №01/01-05/2597 від 27.09.2024 відповідач перебуває на амбулаторному обліку у лікаря-психіатра. Позивач, третя особа [PERSON] та свідок [PERSON] стверджували під час розгляду справи, що їм не відомо нічого про стан здоров`я відповідача. Положеннями статті 19 СК України визначено, що у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу. Під час розгляду судом спорів, зокрема, щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. З наданого до суду висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] слідує, зокрема, що дитина є позивачем у справі. Також дитина свою думку висловила на засіданні комісії 24.04.2024, де повідомив, що мати йому не телефонує, не вітає з днем народження, зі святами, не відвідує його, не бачив її з 2020 року, коли 01 жовтня (дитина чітко запам`ятала дату) мати побила його, поводилась агресивно і вигнала з дому. Ніяких стосунків з нею не підтримує. Орган опіки та піклування вважає, що мати свідомо і систематично ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не піклується про фізичний та духовний розвиток сина, здоров`я, матеріальне забезпечення, підготовку до самостійного життя, не проявляє батьківської турботи, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення тощо. Крім того, у висновку зазначено, що з`ясувати умови проживання відповідача та її думку щодо заявленого позову не можливо, оскільки її за місцем проживання не було. Враховуючи наведене, комісія дійшла висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с.87-88). На думку суду, в даному випадку, висновок органу опіки та піклування є недостатньо обґрунтованим, оскільки не містить посилань на докази, з яких виходив орган опіки та піклування при вирішені даного питання та фактично висновок було винесено лише на підставі пояснень наданих позивачем без їх перевірки. В інших документах наданих позивачем не міститься даних, які б підтверджували системність ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Також, як вже зазначалось вище, самі по собі встановлені судами факти, що тільки батько спілкуєються з дитиною, забезпечує її матеріально, приймає участь у його вихованні не може бути підставою для позбавлення матері прав і встановлені судом обставини не свідчать про неможливість змінити поведінку відповідача у кращу сторону і про наявність вини у її діях, враховуючи інформацію із закладу охорони здоров`я щодо її стану здоров`я та того, що хвороба має безперервний перебіг. Так, судом було встановлено, що відповідач перебуває на амбулаторному обліку у лікаря-психіатра, а також у період з 26.12.2018 по 04.01.2019 з діагнозом «параноїдна шизофренія, безперервний перебіг», а тому зважаючи на ці обставини суд дійшов висновку, про недоведеність того факту, що відповідач умисно та усвідомлено ухиляється від свого обов`язку щодо участі у вихованні, утриманні та піклуванні про дитину, тобто що в її діях наявний відповідний умисел. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголосила на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. У постанові Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц міститься висновок, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Також суд звертає увагу на те, що свідок [PERSON] який є дідом позивача, в судовому засіданні зазначив, що фактично метою звернення його онука до суду із даним позовом є те, що батька дитини можуть мобілізувати, а тоді невідомо з ким залишиться дитина, тоді як задоволення вимог позову надасть його сину можливість отримати відстрочку від мобілізації. Тобто, позивач у даній цивільній справі фактично намагається застосувати способи захисту сімейних прав та своїх дитини з метою отримання права на відстрочку його батьком, що дає суду підстави дійти висновку, що позивач використовує приватно-правового інструментарію не за його призначенням. Аналогічні висновки зроблені у постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 495/2284/23 (провадження № 61-17583св23) та постанові Верхового Суду від 22.01.2025 у справі 495/432/23 (провадження № 61-17548св23) за подібних правовідносин. Таким чином суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які були б підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав, а відтак суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Враховуючи ст. 141, 150 , 164 Сімейного кодексу України, ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» та

Outcome: dismissed