Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-11 00:00:00

18.11.2024 року через систему «Електронний суд» до суду надійшла позовна [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини. Ухвалою від 22.11.2024 року позовна заява була залишена без руху. Після усунення недоліків позовної заяви та отримання даних про місце реєстрації відповідача 29 листопада 2024 року позовна заява прийнята судом до розгляду та відкрито провадження у справі. В обґрунтування позовних вимог про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини позивачем зазначено, що він [PERSON] та [PERSON] проживали в незареєстрованому шлюбі. [INFO] у них народився син [PERSON] . Реєстрацією народження дитини відповідач займалася після виписки із пологового будинку. Оскільки вона не перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем, то звернулася до органів реєстрації актів цивільного стану сама, а тому відомості про батька дитини було внесено згідно частини першої ст. 135 Сімейного Кодексу України, тобто за вказівкою матері. З осені 2015 року їх спільна малолітня дитина проживає з позивачем у будинку його батьків за адресою: [ADDRESS] . Так як відомості про батька були внесені за вказівкою відповідача, тобто батьком був зазначений [PERSON] , то позивач наполягав на тому, щоб до актового запису про народження [PERSON] були внесені зміни. 26 січня 2016 року за заявою позивача про визнання батьківства було внесено зміни до актового запису про народження сина [PERSON] і батьком зазначено позивача. Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 26.01.2016 року, [PERSON] є батьком, а [PERSON] є матір`ю дитини [PERSON] . У червні 2016 року [PERSON] пішов до комунального закладу дошкільної освіти ясла-садок «Сонечко» Окнянської районної ради Одеської області ,який відвідував до 12 березня 2020 року , і саме позивач приймав участь у житті дитини, а мати -відповідач контакту із садочком не підтримувала, із вихователями не спілкувалася. У 2020 році позивач з сином поїхали жити до міста Харків, де [PERSON] пішов до першого класу комунального закладу «Харківська гімназія №22 Харківської міської ради» , при цьому позивач цікавився навчанням дитини та відповідально ставився до його виховання, регулярно відвідував гімназію, цікавився успіхами та досягненнями дитини. У 2022 році з початком повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України позивач з сином змушені були переїхати до безпечного місця проживання і з 2022 року позивач з сином знову проживає в будинку своїх батьків, за адресою: [ADDRESS] . До 30.10.2023 року [PERSON] в режимі он-лайн навчався у Харківській гімназії №22,та вже з листопада 2023 року він був зарахований до 4 - В класу Окнянського опорного ліцею з початковою школою та гімназією Окнянської селищної ради Подільського району Одеської області. Відповідач не бере участь у житті дитини, в школі жодного разу не була, з класним керівником зв`язку не тримає . Належним вихованням і навчанням сина займається позивач. За весь період спільного проживання (а це з дворічного віку) мати дитини - [PERSON] , у вихованні дитини участі не брала. Відповідач востаннє бачилася з сином, коли йому було два роки, з того часу будь-яке спілкування відсутнє, добровільно коштів на дитину мати не сплачує, участі у вихованні дитини не приймає та станом на сьогоднішній день проживає в місті Одеса. Таким чином, на думку позивача, всі питання щодо виховання малолітньої дитини вирішуються позивачем одноособово без участі відповідача. Син знаходиться на повному утриманні позивача, який прикладає усі зусилля та можливості для його розвитку. Відповідач же не бере участі ні в навчанні, ні в позашкільному розвитку дитини та не відвідує шкільних заходів за участю сина. На думку позивача, відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно фізичного, духовного та морального розвитку малолітнього сина, не проявляє до нього турботи та уваги, не цікавиться його справами та станом здоров`я, тобто тривалий час матір ухиляється від виховання та утримання дитини. Крім того, відповідач виявила незацікавленість справами своєї дитини та не виконує обов`язок щодо піклування дитини. Всі питання щодо виховання дитини вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Грошові кошти на життєво необхідні потреби дитини відповідачем не надавалися та не надаються по даний час. Самотужки утримувати дитину важко, а добровільно відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. Тому позивач просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а саме позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , громадянку України, відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] ,одну четверту частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення повноліття сином [PERSON] , тобто до [INFO] . Ухвалою суду від 29 листопада 2024 року за клопотанням позивача було витребувано у органу опіки та піклування Окнянської селищної ради Подільського району Одеської області письмовий висновок щодо розв`язання спору, а також акт обстеження умов проживання дитини - [PERSON] , [INFO] . 31 січня 2025 року до суду надійшов висновок Органу опіки та піклування Окнянської селищної ради Подільського району Одеської області про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . 06 лютого 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позбавити відповідача - [PERSON] батьківських прав відносно їх неповнолітнього сина [PERSON] та стягнути з неї на його користь аліменти до досягнення дитиною повноліття, посилаючись на те , що позивач самостійно виховує, піклується та утримує їх спільного сина. Крім того, позивач посилався на те, що між ним та сином тісний емоційний зв`язок, про мати син ніколи не згадує. Ще до початку війни він, позивач, почав збирати документи для позбавлення батьківських прав відповідача, але через відсутність кваліфікованої правової допомоги не зміг завершити почате. У відповідача інша сім`я, є дитина, а [PERSON] їй взагалі не потрібен. Представник позивача [PERSON] - адвокат Ліпецька В.В., в судовому засіданні на задоволенні позовних вимогах наполягала, підтримавши доводи, викладені у позовній заяві та додатках, долучених до позовної заяви. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Органу опіки та піклування Окнянської селищної ради Подільського району Одеської області, не заперечувала проти задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав та зазначила, що наявність у відповідача батьківських прав, якими вона не користується, лише обмежує права дитини, і, на думку, представника третьої особи, батько правильно вчинив, звернувшись до суду з даним позовом.Крім того, позивач вже не один раз ,ще до війни ,звертався до служби з питання невиконання відповідачем батьківських обов`язків і йому було рекомендовано збирати документи та звертатися до суду з позовом. Відповідач в судове засідання не з`явилася, однак від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність. Позов визнає, погоджується на позовними вимогами позивача щодо позбавлення батьківський прав відносно її неповнолітнього сина [PERSON] та на стягнення аліментів. Інших заяв та клопотань немає/а.с.55/. Таким чином, відповідно до положень ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомленою про день та час проведення судового засідання, однак остання в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила. Тому судове засідання проведено у відсутність відповідача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, представника органу опіки та піклування, показання свідків, заслухавши думку дитини, перевіривши матеріали справи, суд прийшов до такого. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] є батьками дитини [PERSON] , [INFO] . ( а.с.28,56-57). За інформацією, яка міститься у довідці Комунального закладу дошкільної освіти, (Ясла-Садок) «Сонечко» Окнянської селищної ради Подільського району Одеської області від 25 травня 2021 року, [PERSON] відвідував ЗДО « [PERSON] » з 03 червня 2016 року по 12 березня 2020 року. Батько приймав участь у житті дитини, дитина завжди була охайна позитивно налаштована. Всі заходи, які проводилися в закладі відвідував батько та бабуся. Мати контакту із садочком, який відвідувала дитина не підтримувала, із вихователями не спілкувалася. Приводили в садочок і забирали батько та бабуся ( а.с. 21). Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї [PERSON] від 11.07.2022 року, останній проживає в будинку, який належить його матері - [PERSON] на праві власності. [PERSON] проживає спільно зі своїм сином - [PERSON] , та сам займається вихованням та утриманням свого сина.(а.с.13-14). Згідно з довідкою, виданою Окнянським опорним ліцеєм з початковою школою та гімназією Окнянської селищної ради Подільського району Одеської області, станом на 17 жовтня 2023 року, [PERSON] , 2013 року, дійсно буде зарахований до 4-В класу «Окнянського опорного ліцею з початковою школою та гімназією Окнянської селищної ради Подільського району Одеської області»(а.с.22). За інформацією, яка міститься у довідці комунального закладу «Харківська гімназія №22 Харківської міської ради» від 24 жовтня 2024 року, [PERSON] , [INFO] , навчався в гімназії з 01 вересня 2020 року по 30 жовтня 2023 року з 1 по 4 клас. Відрахований з закладу у зв`язку з переїздом (наказ по гімназії від 30.10.2023 року № 50-у). Проживав з батьком [PERSON] . Батько [PERSON] цікавився навчанням дитини та відповідально ставився до його виховання. Регулярно відвідував гімназію, цікавився успіхами та досягненнями дитини.( а.с. 15). Згідно з довідками та характеристиками Окнянського опорного ліцею з початковою школою та гімназією Окнянської селищної ради Подільського району Одеської області, станом на 12 листопада 2024 року, [PERSON] , 2013 року, навчається у 5-В класі. Дитина [PERSON] забезпечений одягом та усім необхідним для навчання. Вдома створені всі необхідні житлово-побутові умови для нормального розвитку дитини. Дитина характеризується позитивно, протягом навчання в школі мати дитини жодного разу не була на батьківських зборах, не цікавилась навчанням хлопчика, не брала участі у його вихованні, контакту зі школою та вчителями не підтримує.(а.с. 18-19). За інформацією, наданою Окнянською селищною радою Подільського району Одеської області, [PERSON] та його неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] .(а.с. 20). Всі вищезазначені обставини підтверджуються показаннями свідків. Так, свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні повідомили , неповнолітній [PERSON] проживає разом з батьком [PERSON] . Мати вже багато років вихованням дитини не займається, його здоров`ям не цікавиться. На даний час місце знаходження матері невідоме. Останній раз бачили відповідача бачили, коли дитині було близько двох років . Весь цей час саме батько займається вихованням хлопчика, турбується про нього, створює всі необхідні умови для його виховання та розвитку. Свідок [PERSON] суду повідомила, що вона була класним керівником [PERSON] і жодного разу не бачила і не спілкувалася з мамою [PERSON] , при цьому батько завжди належним чином опікувався сином. Зараз вона працює психологом у Окнянському опорному ліцеї і знає, як тяжко [PERSON] переносить розлуку з батьком , який служить в ЗСУ. Відповідно до ч.2 ст.171 СК України в судовому засіданні судом була вислухана думка дитини [PERSON] , 2013 року народження, який повідомив, що маму майже не пам`ятає, вона поїхала від них з батьком, коли йому було 2 роки, ним не цікавиться, про нього опікується батько і він не проти того, щоб його матір позбавили батьківських прав відносно нього. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Окнянської селищної ради Подільського району Одеської області від 31 січня 2025 року, визнано доцільним позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з метою захисту прав дитини, так як мати дитини ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, оскільки проживає окремо від неповнолітнього сина, його життям протягом тривалого часу не цікавилася, не брала участі у його вихованні, не піклується про стан його здоров`я та духовний розвиток, не проявляє материнської турботи, в тому числі не допомагає матеріально./а.с.69/. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування і першочергова увага повинна приділятися якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Пунктом 2 ч.1 ст.164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Частиною 1 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших основних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 08.04.2020 у справі № 645/731/18, від 29.01.2020 у справі № 127/31288/18, від 29.01.2020 у справі № 643/5393/17, від 17.01.2020 у справі № 712/14772/17, від 25.11.2019 у справі № 640/15049/17 та ін. У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 (заява № 10383/09) Європейським судом з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Враховуючи інтереси дитини, висновок органу опіки і піклування про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав, самоусунення від реалізації своїх батьківських обов`язків щодо виховання та розвитку дитини, суд вважає, що наявні підстави, з якими закон пов`язує можливість позбавлення батьківських прав, та вважає, що позбавлення відповідачки батьківських прав, хоча і є крайнім заходом, однак є виправданим і пропорційним, так як цього вимагають інтереси дитини. Так, судом було встановлено, що [PERSON] ухилялася від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, що найменше 9 років не приїздила для зустрічі з ним. Більше того, починаючи з 2015 року, не цікавилась життям, долею, здоров`ям дитини та будь-яким чином не приймала участі у його вихованні, розвитку, навчанні та становленню як особистості, матеріально не утримувала дитину та не надавала жодної допомоги у будь-якій можливій формі. У зв`язку із вищевикладеним, судом встановлено, що відповідач дійсно, в порушення ст.ст.150, 180 СК України, свідомо не виконувала своїх батьківських обов`язків, щодо утримання та виховання дитини, тобто самоусунулась від його виконання, тому у позивача на час звернення до суду були підстави для вимог про позбавлення батьківських прав. Таким чином, більше 9 років неповнолітня дитина [PERSON] - [PERSON] був позбавлений не тільки батьківської турботи та піклування, забезпечення фізичного та духовного розвитку зі сторони матері, а й необхідного для нормального психологічного розвитку спілкування із рідною йому людиною. Зазначені фактори суд розцінює як ухилення від виховання дитини саме у зв`язку з винною поведінкою матері - відповідача по справі, так як вона свідомо нехтувала своїми обов`язками. Крім того, факт звернення до суду з заявою про визнання позову та не з`явлення відповідача жодного разу до судового засідання свідчить як про абсолютне небажання останньої виконувати батьківські обов`язки, так і про ігнорування інтересів власної неповнолітньої дитини. Підстави для позбавлення батьківських прав, які зазначені в ст. 164 СК України, є вичерпними, і жодні інші обставини не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав одного з батьків. Суд зважує на те, що позивач є військовослужбовцем ЗСУ і наслідком позбавлення відповідача батьківських прав може бути звільнення позивача з військової служби, однак, перевіривши всі докази по справі у їх сукупності, суд переконався, що відповідач протягом близько 10 років ухилялася від виконання батьківських обов`язків, при цьому позивач, за інформацією представника третьої особи - органу опіки та піклування Окнянської селищної ради, неодноразово, ще до початку повномасштабного вторгнення росії на територію України, звертався за консультаціями щодо позбавлення відповідача батьківських прав через свідоме нехтування останньою своїми обов`язками. У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Враховуючи інтереси дитини, висновок органу опіки і піклування про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав, самоусунення від реалізації своїх батьківських обов`язків щодо виховання та розвитку дитини, суд вважає, що наявні підстави, з якими закон пов`язує можливість позбавлення батьківських прав, та вважає, що позбавлення відповідачки батьківських прав, хоча і є крайнім заходом, однак є виправданим і пропорційним, так як цього вимагають інтереси дитини. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Частиною 3 ст.166 СК України передбачено, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину, так як позбавлення батьківських прав не позбавляє відповідача батьківських обов`язків. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При цьому, розмір аліментів, відповідно до ч.2 ст.182 СК України, має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як зазначено в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК України. Крім того, при стягненні аліментів за іншою процесуальною процедурою (видачі судового наказу), відповідно до ч.5 ст.183 СК України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Таким чином, законодавець за аналогічними правовідносинами визначив частину заробітку платника аліментів із розрахунку на одну дитину. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Таким чином, враховуючи, що позивачем за позовну вимогу немайнового характеру - про позбавлення батьківських прав - сплачений судовий збір, то з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати щодо сплати судового збору у розмірі 968,96 грн. Також, відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» з відповідача слід стягнути судовий збір у розмірі 968,96 грн за вимоги майнового характеру в доход держави. Доказів понесення позивачем інших судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, до суду не надано.

Outcome: approved