Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-13 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь 55437,49 грн в порядку регресу та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 10.11.2022 у справі № 450/2585/22 визнано винним та засуджено [PERSON] за ч. 2 ст. 286 КК України. Згідно зі ст. 75 КК України [PERSON] звільнено від відбування призначеного йому за цим вироком основного покарання у виді трьох років позбавлення волі, якщо він протягом одного року не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов?язки. Згідно зі ст. 76 КК України зобов?язано [PERSON] періодично з?являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи. Запобіжний захід до вступу вироку у законну силу засудженому [PERSON] не обрано, вказаний вирок не оскаржувався і набрав законної сили 13.12.2022. Як встановлено зазначеним вироком, водій автотранспортного засобу КНП Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» (далі - Центр або КНП ЛОР ЛОЦ ЕМД МК) [PERSON] 07.10.2021 близько 14:45 у с. Солонка Львівського району Львівської області, керуючи спеціалізованим легковим автомобілем меддопомоги марки «Peugeot», модель «Вохеr», реєстраційний номер [NUMBER] , та рухаючись автодорогою «Київ-Чоп» у напрямку м. Київ у крайній лівій смузі руху, по якій за напрямком цього руху наявні три смуги, при наближенні до регульованого пішохідного переходу, що знаходився на ділянці цієї дороги, порушив вимоги ПДР, проявив неуважність, неналежно стежив за дорожньою обстановкою та не відреагував на її зміну, внаслідок чого відбувся наїзд відповідного транспортного засобу під керуванням [PERSON] на пішохода [PERSON] . 08.11.2022 [PERSON] звернувся до Миколаївського районного суду Львівської області з позовом до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медицини та медицини катастроф» як роботодавця відповідача, Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Мотор-Гарант», [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої вищезазначеним кримінальним правопорушенням. Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 23 серпня 2023 року в цивільній справі № 447/2659/22 позов [PERSON] задоволено частково: стягнуто з Центру на користь [PERSON] моральну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, у сумі 49437 грн 49 коп. та 5000 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу. Постановою Львівського апеляційного суду від т30.11.2023 апеляційну скаргу [PERSON] на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 23 серпня 2023 року в справі за позовом [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Мотор-Гарант», третя особа [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, задоволено частково. Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 23 серпня 2023 року в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу змінено та стягнено з Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на користь [PERSON] 8000 (вісім тисяч) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу, а з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Мотор-Гарант» на користь [PERSON] 2000 (дві тисячі) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу. В решті рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 23 серпня 2023 року залишено без змін. У справі № 447/2659/22 правовою підставою стягнення з КНП ЛОР ЛОЦ ЕМД МК на користь потерпілого [PERSON] судом зазначено ст. 1172 ЦК України, відповідно до якої юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов?язків. 16.02.2024 КНП ЛОР ЛОЦ ЕМД МК відшкодувало на користь потерпілого [PERSON] 49437,49 грн моральної шкоди, яка завдана діями [PERSON] у період перебування у трудових відносинах з Центром, та 8000 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу, що підтверджується платіжними інструкціями від 16.02.2024 № L02_0119 та № L02_0117. Таким чином, на виконання судових рішень у справі № 447/2659/22 Центром здійснено виплату в загальній сумі 57437,49 грн. Враховуючи вище зазначене, Центр відповідно до ст. 1191 ЦК України вправі одержати зазначені суми виплаченого відшкодування та понесених витрат у порядку зворотної вимоги (регресу) до винної особи [PERSON] , а тому звертається до суду з даним позовом Відповідач не скористався правом на подання відзиву. Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст.\~174\~ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило. Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 07 лютого 2025 року головуючим у справі визначено суддю Гулу Л.В. /а.с. 65/ На запит суду отримано інформацію про зареєстроване місце проживання відповідача /а.с. 69/. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19.02.2025 позовну заяву Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» до [PERSON] про відшкодування шкоди прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справ постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження із призначенням судового засідання на 14.03.2025. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 70/. Розгляд справи по суті відбувся 14.03.2025 без участі сторін Представник позивача Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] подав клопотання, в якому просить розглянути дану справу за його відсутності, позовні вимоги визнає, проти їх задоволення не заперечує. Відповідно до ст.\~211\~ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно з ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 2 ст. 49, ч. 4 ст. 206\~ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу в порядку ст.\~247\~ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що визнання позову відповідачем слід прийняти, позов задовольнити з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] 07 жовтня 2021 року близько 14 год. 45 хв. в с. Солонка Львівського району Львівської області, керуючи спеціалізованим легковим автомобілем меддопомоги марки «Рeugeot», модель «Вoxer», реєстраційний номер [NUMBER] , та рухаючись автодорогою «Київ - Чоп» у напрямку до м. Київ, у крайній лівій смузі руху, по якій за напрямком цього руху наявні три смуги, при наближенні до регульованого пішохідного переходу, що знаходився на ділянці цієї автодороги, в районі її 556 км + 300 м, порушив вимоги чинних Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету\~Міністрів України\~№ 1306\~від 10.10.2001 зі змінами та доповненнями, а саме: Розділу 1 пунктів 1.3, 1.5, 1.10 (в частині значення термінів «дати дорогу», «дорожня обстановка» та «небезпека для руху»); Розділу 2 пункту 2.3 (підпунктів «б» та «д»), Розділу 3 пункту 3.1; Розділу 8 пункту 8.7.3 (підпунктів «ґ» та «е») та пункту 8.10, що виразилось у тому, що він, рухаючись вищевказаним транспортним засобом у межах населеного пункту зі швидкістю близько 70 км/год. із увімкненим проблисковим маячком синього кольору та вимкненим звуковим сигналом, при наближенні до регульованого пішохідного переходу, позначеного інформаційно- вказівними дорожніми знаками 5.35.1 та 5.35.2 ПДР «пішохідний перехід» та горизонтальною дорожньою розміткою 1.14.2 Додатку 2 ПДР, завчасно маючи змогу їх виявити, як і той факт, що на світлофорному об`єкті за напрямком руху керованого ним транспортного засобу світив червоний сигнал світлофора, проявив неуважність, неналежно стежив за дорожньою обстановкою та не відреагував на її зміну, без причин технічного характеру не застосувавши своєчасне гальмування керованого транспортного засобу аж до повної його зупинки перед дорожньою розміткою 1.12 ПДР «стоп лінія», виїхав ним на заборонний для руху сигнал світлофора (червоний) на регульований пішохідний перехід, по якому в той час справа наліво у темпі кроку здійснював рух на дозволений (зелений для пішохода) сигнал світлофора пішохід [PERSON] , внаслідок чого відбувся наїзд відповідного транспортного засобу під його ( [PERSON] ) керуванням на пішохода [PERSON] . В результаті порушення Правил дорожнього\~руху водієм спеціалізованого легкового автомобіля меддопомоги марки «Рeugeot», модель «Вoxer», реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] отримав тілесні ушкодження пішохід [PERSON] у виді закритої травми живота у вигляді розриву тонкої кишки, перелому 6 і 7 ребер, перелому верхньої гілки лобкової кістки тазу, перелому малогомілкової кістки лівої гомілки, перелому кісток носа та множинних саден в ділянці голови і тіла, що в сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент їх спричинення /а.с. 9-12/. Крім цього, судом встановлено, що за фактом зазначеної дорожньо-транспортної пригоди вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 10.11.2022 у справі №450/2585/22 [PERSON] визнано винним та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України. Згідно зі ст. 75 КК України [PERSON] звільнено від відбування призначеного йому за цим вироком основного покарання у виді трьох років позбавлення волі, якщо він протягом одного року не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов?язки. Згідно зі ст. 76 КК України зобов?язано [PERSON] періодично з?являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи. Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу засудженому [PERSON] не обрано, вказаний вирок не оскаржувався і набрав законної сили 13.12.2022 /а.с. 9-12/. Тобто, під час вчинення ДТП [PERSON] перебував у трудових відносинах з Комунальним некомерційним підприємством Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», а отже, вчинив кримінальне правопорушення під час виконання трудових обов`язків. Зазначені обставини встановлені рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 23.08.2023 у справі № 447/2659/22 і не підлягають доказуванню при розгляді іншої справи (частина 5 статті 82 ЦПК України). Крім цього, рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 23.08.2023 у справі № 447/2659/22 за позовом [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медицини та медицини катастроф» як роботодавця відповідача, Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Мотор-Гарант», [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої вищезазначеним кримінальним правопорушенням, серед іншого, стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на користь [PERSON] моральну шкоду, заподіяну внаслідок вчинення 07.10.2021 [PERSON] кримінального правопорушення, у розмірі 49437 гривень 49 копійок та судові витрати /а.с. 13-21/. Постановою Львівського апеляційного суду від 30.11.2023 рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 23 серпня 2023 року в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу змінено та стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на користь [PERSON] 8000 (вісім тисяч) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу, а з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Мотор-Гарант» на користь [PERSON] 2000 (дві тисячі) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу». В решті рішення суду залишено без змін /а.с. 22-31/. Судом встановлено, що на виконання згаданих судових рішень позивачем було здійснено перерахування коштів [PERSON] в розмірі 57437,49 грн (п`ятдесят сім тисяч чотириста тридцять сім грн 49 коп.), що підтверджується платіжними інструкціями від 16.02.2024 №L02_0119 та № L02_0117 /а.с. 35-36/. Судом встановлено, що позивачем 13.12.2024 за № 8-10/4038 було надіслано відповідачу вимогу про відшкодування шкоди в порядку регресу, проте така залишилась без належного виконання /а.с. 32-34/. Також судом встановлено, що відповідачем на погашення заборгованості сплачено 2000,00 грн /а.с. 37-40/. Згідно з довідкою про заборгованість [PERSON] перед КНП ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» станом на 31.01.2025 складає 55437,49 грн /а.с. 41/. Відтак судом встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з відшкодуванням позивачем шкоди, завданої відповідачем під час виконання трудових обов`язків, та набуттям права зворотної вимоги (регресу) до винної особи (відповідача) у розмірі виплаченого відшкодування. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 16\~ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15\~ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач у силу ст.\~12\~ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до статей 12, 81\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Обґрунтовуючи судове рішення, суд бере до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Згідно з частинами першою-третьою статті 22\~ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до частини першої статті 1166\~ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частини першої, другої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно з частинами першою, другою статті 1187\~ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (частина перша статті 1172 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1191\~ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Зазначена норма, що регулює правовідносини щодо відшкодування шкоди, передбачає право регресу особи в разі, якщо вона відшкодувала потерпілому шкоду, завдану іншою особою в рамках деліктних правовідносин між нею та потерпілим. При цьому, за змістом частини першої статті 3\~КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Відповідно до ст.\~130\~КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Матеріальна відповідальність працівників - це один з видів юридичної відповідальності, що виражається в обов`язку працівників покрити повністю або частково матеріальну шкоду, що була заподіяна з їх вини. Відповідно до ст.\~132\~КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Положеннями ст.\~134\~КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1\~цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством; 10) шкоди завдано недостачею, знищенням або пошкодженням обладнання та засобів, наданих у користування працівнику для виконання роботи за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу. У разі звільнення працівника та неповернення наданих йому у користування обладнання та засобів з нього може бути стягнута балансова вартість такого обладнання у порядку, визначеному цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст.\~1187\~ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК. При цьому, за статтею 1191\~ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Регресне зобов`язання виникає лише у випадках, передбачених законом, і має похідний характер, оскільки підставою його виникнення є виконання іншою особою відповідного зобов`язання. Підставою регресного позову є відповідальність заподіювача шкоди за завдану шкоду та факт виплати позивачем, що пред`явив регресну вимогу, певної грошової суми в рахунок відшкодування завданої шкоди. Право зворотної вимоги виникає лише після того, як відбулася виплата. Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 233\~КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Підставою даного позову є заподіяння відповідачем шкоди третій особі пішоходу [PERSON] , якому було спричинено тяжкі тілесні ушкодження внаслідок вчинення відповідачем винних протиправних дій. Оскільки Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» виконало обов`язок відповідача перед третіми особами щодо відшкодування заподіяної шкоди на підставі норм ЦК України, позивач отримав право зворотної вимоги щодо такого відшкодування в тому самому обсязі, в якому таке право має особа, безпосередньо якій таку шкоду було завдано. Крім того, деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоду (статті 11, 599, 1166 ЦК України). Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник). Разом з тим, правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала. При цьому, за статтею 1191\~ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Отже, після виконання особою, що не завдавала шкоди, свого обов`язку з відшкодування потерпілому шкоди, завданої іншою особою, потерпілий одержує повне задоволення своїх вимог, і тому первісне деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (стаття 599 ЦК України). Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. Суд погоджується з аргументами позивача, вважає такі обґрунтованими та підтвердженими належними, допустимими та достовірними доказами, які, в своїй сукупності, є достатніми. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Виходячи з викладеного, надавши належну оцінку представленим у справі доказам у їх сукупності; встановивши, що відповідач під час вчинення кримінального правопорушення перебував у трудових відносинах з позивачем, виконував трудові обов`язки, згодом був визнаний винним у вчиненні вказаного кримінального правопорушення; встановивши, що право зворотної вимоги (регресу) виникло в позивача з моменту виконання ним зобов`язання щодо відшкодування шкоди, врахувавши та прийнявши визнання позову відповідачем, суд доходить висновку, що відповідач має обов`язок сплатити на користь позивача суму відшкодування в розмірі 55437,49 грн. Щодо судових витрат. Крім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Так, понесені позивачем документально підтверджені судові витрати, а саме: сплачений судовий збір у розмірі 3028,00 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 05 вересня 2022 року в справі № 1519/2-5034/11 висловив висновок про застосування норми права та вказав, що для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм. Згідно з частиною п`ятою статті 268\~ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. З урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268\~ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону та правові висновки, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 14.03.2025, є та дату, на яку було призначено розгляд справи, 14.03.2025, а датою складення повного тексту судового рішення 01.04.2025.

Outcome: approved