Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-11 00:00:00

09 травня 2024 року до суду, діючи через представника звернулась [PERSON] з позовом до Київської міської ради, 3-тя особа - П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування на квартиру [ADDRESS] . Вимоги позову обгрунтовані тим, що [PERSON] звернулася до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після її батька, [PERSON] , який помер [INFO] , внаслідок чого булла відкрита спадкова спадщина на майно, яке складається з квартири [ADDRESS] , в якій був прописаний відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання [PERSON] . У подальшому державний нотаріус П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Прядко Т.А. 13.04.2023 було винесено постанву про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] , після смерті її батька - [PERSON] . З огляду на вище викладене позивач просить суд: визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті її батька [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 10 травня 2024 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання по справі. Витягом з протоколу судового засідання від 02.10.2024 року зобов`язано П`ятнадцяту київську державну нотаріальну кантору надати копію спадкової справи заведеної після померлого [INFO] [PERSON] . 23.10.2024 року вих. № 4912/02-14 від 23.10.2024 року П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора направила належним чином завірену копію спадкової справи №237/2022 заведеної після померлого [INFO] [PERSON] . 08.11.2024 року Київська міська рада в особі представника Л.Рибальченко на адресу суду надала пояснення по справі, відповідно до яких позовну заяву [PERSON] залишити без задоволення виходячи з наступного. На обгрунтування заявлених позовних вимог позивач вказала, що її батько [PERSON] , який помер [INFO] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно, зокрема як стверджується позивачем і на вищевказану квартиру. [PERSON] звернулась до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, отримала постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.04.2023 у зв`язку з відсутністю документа, що свідчить про право власності померлого на вищевказану квартиру. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває права власності на нього у порядку спадкування. До спадкоємця переходить лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Як вбачається з поквартирної картки та картки прописки по даній квартирі [PERSON] був зареєстрований у квартирі за вищевказаною адресою з 28.01.1982 року та знятий з реєстрації в зв`язку зі смертю [INFO] . Відповідно до витягу з Реєстр територіальної громади м. Києва від 06.11.2024 №121932279 в квартирі ніхто не зареєстрований. Із службової записки відділу обліку та розподілу житлової площі Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 07.11.2024 №102/24-135-юр. Вбачається, що квартира [ADDRESS] є квартирою поточного звільнення, не проходила приватизацію та не є службовою. Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо вищезгаданої квартири від 07.11.2024 №402719499 запис про право власності, інші речові права на квартиру відсутні. Відповідно до листа Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 06.03.2023 КВ-2023 №6168, який знаходиться в матеріалах спадкової справи після померлого [INFO] [PERSON] вбачається, що згідно даними реєстрових книг Бюро, квартира [ADDRESS] на праві власності не зареєстрована. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Враховуючи, що спірна квартира не вибула з комунальної власності територіальної громади міста Києва, за життя [PERSON] , не висловив своє волевиявлення на приватизацію займаного ним жилого приміщення, позивачем не надано правовстановлюючого документу, який підтверджує виникнення у [PERSON] права власності на дану квартиру,відтак вона не увійшла до складу спадкової маси, у зв`язку з не набуттям спадкодавцем за життя права власності на неї. При цьому реєстрація місця проживання [PERSON] в квартирі не доводить тієї обставини, що спадкодавець був її власником. З огляду на викладене, правові підстави для задоволення позову відсутні. Під час підготовчого розгляду справи представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача - Рибальченко Л.М. в задоволені позовних вимог заперечувала. Третя особа - П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора [PERSON] до підготовчого розгляду справи не з`явилась, до суду надано листа про розгляд справи за відсутністю їх представника та прийняти рішення згідно чинного законодавства. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 23 грудня 2024 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до Київської міської ради, 3-тя особа - П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування. Призначено справу до судового розгляду по суті. 06.01.2025 року Київська міська рада в особі представника С. Малуєва на адресу суду надала пояснення по справі, відповідно до яких в задоволені позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. Принагідно зауважили, що Позивач вже зверталася до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до Київської міської ради, 3-тя особа - П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування. Ухвалою суду №754/5272/23 позовну заяву [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування - залишено без розгляду. Представник позивача- [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача - Рибальченко Л.М. позовні вимоги не визнала та заперечувала проти задоволення. Третя особа - П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора в.о.завідувачка О.Сабадаш в судове засідання не з`явилась, до суду надано листа про розгляд справи за відсутністю їх представника та прийняти рішення згідно чинного законодавства. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Залізничного районного управління юстиції у м. Києві від 12.08.1988 року народилась [PERSON] [INFO] , про що в книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис за №1546. Батьками зазначено: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про смерть серія [NUMBER] виданого Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) [PERSON] , [INFO] помер [INFO] , про що 22.01.2022 року складено відповідний актовий запис №1683. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання [PERSON] , [INFO] був зареєстрований за адресою [ADDRESS] з 28.01.1982 року по теперишній час. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. 13.04.2023 року [PERSON] звернулась до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою №1164 про прийняття спадщини на квартиру [ADDRESS] яка залишилась після смерті її батька [PERSON] . Відповідно до копії спадкової справи №237/2022 заведеної після померлого [INFO] [PERSON] вбачається, що [PERSON] є єдиною спадкоємицею після смерті свого батька [PERSON] . Згідно інформаційної довідки КВ-2023 №6168 06.03.2023КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» повідомило, що згідно даних реєстрових книг Бюро, кв. [ADDRESS] на праві власності не зареєстрована. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13.04.2023 вих. №1206/02-31/5 Державного нотаріуса 15-ої київської державної нотаріальної контори Т.А. Прядко відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю документа, що свідчить про право власності померлого на вищевказану квартиру Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо вищезгаданої квартири від 07.11.2024 №402719499 запис про право власності, інші речові права на квартиру відсутні. Листом відділу обліку та розподілу житлової площі Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 07.11.2024 №102/24-135-юр. Повідомлено, що квартира [ADDRESS] є квартирою поточного звільнення, не проходила приватизацію та не є службовою. Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності на нерухомість підлягає обов`язковій державній реєстрації і виникає з моменту такої реєстрації. Якщо громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру. Частиною четвертою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають у цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. У тому разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого частиною третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09 червня 1998 року № 121, чинної на час переведення квартири з житлового фонду в нежитловий, до об`єктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації, відносяться вбудовані в житлові будинки нежитлові приміщення (як частини цих будинків). Державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності. Оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності. Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції на час відкриття спадщини, державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Відповідно до п. 4.15, 4.18 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє. Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Положеннями ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд зауважує, що якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Окрім цього, в судовому порядку право власності на спадкове майно підлягає захисту шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України) та є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Даючи юридичну оцінку зібраним у справі доказам, суд приходить до висновку, що позивач у встановлений законом строк звернувся із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] , але у зв`язку з тим, що у позивача був відсутній оригінал свідоцтва про право власності на це майно, позивач не може оформити право власності, що унеможливлює в повній мірі володіти та користуватись ним. Крім того, позивач в іншій спосіб, крім як звернутися з позовом до суду про визнання права власності в порядку спадкування, захистити своє порушене право не може. Також, суд зазначає, щоспірна квартира не вибула з комунальної власності територіальної громади міста Києва, за життя [PERSON] , не висловив своє волевиявлення на приватизацію займаного ним жилого приміщення, позивачем не надано правовстановлюючого документу, який підтверджує виникнення у [PERSON] права власності на дану квартиру,відтак вона не увійшла до складу спадкової маси, у зв`язку з не набуттям спадкодавцем за життя права власності на неї. При цьому реєстрація місця проживання [PERSON] в квартирі не доводить тієї обставини, що спадкодавець був її власником. Таким чином, підсумовуючи викладене, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про недоведеність обставин позову.

Outcome: dismissed