Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

Позивач в особі представника - адвоката Москалюк Т.В. звернувся до Деснянського районного суду м. Києва до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Фізична особа-підприємець [PERSON] , про відшкодування шкоди спричиненої внаслідок ДТП. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 04.11.2024 було відкрито провадження та призначено у справі підготовче засідання. Ухвалою судді, постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання від 29.01.2025 року, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження у судовому засіданні. Представник позивача - адвокат Москалюк Т.В. надала письмову заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила розглядати справу без участі позивача та його представника, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. У судове засідання відповідач не прибув, про розгляд справи повідомлявся судом належним чином, шляхом направлення поштової кореспонденції суду, однак поштове відправлення повернулось на адресу суду як не отримана та шляхом направлення смс -повідомлення, а також шляхом розміщення друкованого тексту оголошення на сайті судової влади, що підтверджується матеріалами справи матеріали справи. Процесуальним правом на подачу відзиву відповідач не скористався. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Фізична особа-підприємець [PERSON] у судове засідання не прибула, про розгляд справи повідомлялась належним чином. Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи те, що у справі достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважав за можливе розглянути справу заочно на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, дійшов наступних висновків. Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається із матеріалів справи, позивачу на праві власності належить автомобіль «Volkswagen Jetta» д.н.з. [NUMBER] . Судом встановлено, що 0311.2023 року о 20 год. 45 хв. за адресою: вул. Академіка Глушкова, 139, відбулась ДТП за участю транспортного засобу «Volkswagen Jetta» д.н.з. [NUMBER] , під керуванням відповідача [PERSON] , внаслідок чого було пошкоджено належний позивачу транспортний засіб без можливості його відновлення (тотальне знищення), чим було завдано збитки. Відповідно до частини третьої ч. 6 ст. 82 ЦПК Україн, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. На час вчинення ДТП [PERSON] керував автомобілем на підставі Договору оренди легкового автомобіля №12577 від 29.10.2023 року (а.с.95). Автомобіль «Volkswagen Jetta» д.н.з. [NUMBER] застраховано відповідно до Договору добровільного страхування наземного транспорту № КА165216 від 04.05.2023 року в ПрАТ «СК «ВЕЛТЛІНЕР». Позивач звернувся до ПрАТ «СК «ВЕЛТЛІНЕР» із заявою про виплату страхового відшкодування. Згідно із копією листа від 29.12.2023 ПрАТ «СК «ВЕЛТЛІНЕР» відмовило [PERSON] у виплаті страхового відшкодування, оскільки подія ДТП не є страховим випадком, а є виключенням із страхового випадку (а.с.92-94). Відповідно до Звіту №001/22-11-23 про оцінку транспортного засобу від 30.11.2023 року вартість відновлювального ремонту автомобіля «Volkswagen Jetta» д.н.з. [NUMBER] складає 1 585 559,85 грн.. Ринкова вартість автомобіля «Volkswagen Jetta» д.н.з. [NUMBER] , на дату оцінки 30.11.2023 року складає 431 533,49 грн.. Відповідно до висновків Звіту про оцінку майна № 3171/24 утилізаційна вартість автомобіля складає 9 411,00 грн.. Вартість додатково понесених витрат на визначення утилізаційної вартості автомобіля склала суму у розмірі 8 000,00 грн., що підтверджується договором № 3171/24 на проведення оцінки майна від 07.08.2024 року, актом прийому-передачі виконаних робіт, рахунком фактурою № СФ-3171/24-1 від 07.08.2024 року, рахунком-фактурою № СФ-3171/24-2 від 20.09.2024 року та документами про оплату робіт. Зазначені додаткові витрати включені позивачем до суми витрат пов`язаних з настанням ДТП. Таким чином, оскільки ринкова вартість автомобіля на дату настання ДТП складає 431 533,49 грн. позивачем визначено розмір матеріальної шкоди: 431 533,49 грн. - (ринкова вартість ТЗ) - 9411,00 грн. - (утилізаційна вартість) + 8 000,00 грн. (витрати на послуги оцінювача) = 430 122,49 грн. (вартість заподіяної шкоди). Статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Як роз`яснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправні поведінка заподіювана шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювана, г) вина. Відповідно до п. 30.2 ст.30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону № 1961-IV, який згідно зі статтею 8 ЦК (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необгрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необгрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Разом з тим, визначений позивачем розмір матеріальної шкоди внаслідок ДТП, згідно Звіту №001/22-11-23 про оцінку транспортного засобу від 30.11.2023 року, відповідачем не спростований. За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню матеріальна шкода, пов`язана з пошкодженням автомобіля: 430 122,49 грн. (вартість заподіяної шкоди) - 9 411,00 грн. - (утилізаційна вартість) + 8 000,00 грн. (витрати на послуги оцінювача) = 430 122,49 грн. (вартість заподіяної шкоди). Що стосується вимог позивача щодо відшкодування понесених судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України). Частиною першою та другою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно із вимогами ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації, суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу). На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги представником позивачки надано суду копію Договору про надання правової допомоги від 22.02.2024 року; копію Додаткової угоди №1 від 01.06.2024 року до Договору про надання правової допомоги від 22.02.2024 року; копію Акту №1 здачі-приймання фактично наданих правових послуг від 12.03.2025 року до Договору про надання правової допомоги від 22.02.2024 року. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Основною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному позивачем розмірі, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. За вказаних вище обставин, виходячи з обсягів та складності справи та виконаної адвокатом роботи, суд вважає, що розмір витрат, визначений представником позивача що відображені у наданій Додатковій угоді №1 від 01.06.2024 року, Акті №1 від 12.03.2025 року, є явно завищеним та зменшує визначений представниками позивача розмір за наступними категоріями витрат: представництво інтересів клієнта у судовому засіданні по кримінальні справі; забезпечення участі представника у судовому засіданні від 18.12.2024 року - оскільки судове засідання було знято з розгляду у зв`язку із перебування Головуючого у відрядженні. За вказаних вище обставин, виходячи з обсягів та складності справи, виконаної адвокатом роботи, які підтверджені належними доказами, принципу справедливості, співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача витрати понесені на професійну правничу допомогу у розмірі 10 600,00 грн.. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Отже, на підставі оцінки викладених у позовній заяві аргументів, наданих позивачем доказів та вище наведених положень закону суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial