Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-11 00:00:00

\~ \~ \~ \~05 вересня 2023 року до суду звернулась Полтавська обласна військова адміністрація з позовом до [PERSON] , треті особи: Комунальний заклад «Центр охорони та досліджень пам`яток археології» Полтавської обласної ради, ТОВ «Агро-Край» про зобов`язання повернути земельну ділянку, вказуючи, що Курганний могильник в с. Броварки IX. - IV ст. до н.е., який розташований на території Книшівського старостату Великобудищанської територіальної громади Миргородського району Полтавської області є пам`яткою археології національного значення, взятий на облік рішенням виконавчого комітету Полтавської обласної ради народних депутатів від 23.04.1982 №247 та занесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України постановою Кабінету Міністрів України «Про занесення об`єктів культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України» від 03.09.2009 №928 (охоронний №160013-Н). Усі пам`ятки археології є державною власністю. Землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядку, за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології - поля давніх битв. Заволодіння громадянами та юридичними особами землями, на яких розташовані пам`ятки археології (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. За результатами проведеного моніторингу встановлено, що земельна ділянка площею 4,3945 га з кадастровим номером 5320483000:00:004:0045, яка розташована на території Книшівського старостату, Великобудищанської територіальної громади, Миргородського району, Полтавської області та знаходиться в межах пам`ятки археології Курганний могильник в с. Броварки IX - IV ст. до н. е. передана у приватну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва [PERSON] . Право власності на вказану земельну ділянку за нею зареєстроване 12.01.2002 р. В подальшому між [PERSON] та СТОВ «Калина» (орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки та в подальшому з ТОВ «Агро-Край» (новий орендар) додаткову угоду про оренду вказаної земельної ділянки. Власник земельної ділянки на якій розташовані пам`ятки археології може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, вимагаючи повернути таку ділянку. З цих підстав позивач просить зобов`язати [PERSON] повернути земельну ділянку з кадастровим номером 5320483000:00:004:0045, яка розташована на території Книшівського старостату Великобудищанської територіальної громади Миргородського району Полтавської області у власність держави в особі Полтавської обласної військової адміністрації та стягнути з відповідача судові витрати по справі. 16 лютого 2024 року позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив суд зобов`язати [PERSON] повернути земельну ділянку з кадастровим номером 5320483000:00:004:0045, яка розташована на території Книшівського старостату Великобудищанської територіальної громади Миргородського району Полтавської області у власність держави в особі Полтавської обласної військової адміністрації та стягнути з відповідача судові витрати по справі. Ухвалою судді від 05.10.2023 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Від представника відповідача [PERSON] адвоката Павлюка І.О. надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги Полтавської обласної військової адміністрації не визнала з тих підстав, що правовий режим охоронюваної археологічної території визначається науково-проєктною документацією з визначення меж і режимів використання охоронюваної археологічної території, що складається за результатами проведених досліджень, рішення про затвердження якої приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини. Оскільки позивач на підтвердження свої вимог не надав таку науково-проєктну документацію щодо вказаної земельної ділянки, тому відсутні підстави у задоволенні\~позовних вимог\~позивача. 06\~серпня 2024\~від позивача\~надійшла відповідь\~на відзив,\~в якій\~позивач вказує,\~що в\~разі якщо науково-проєктна\~документація з\~визначення меж\~і режимів\~використання охоронюваної\~археологічної територіїне виготовлена на пам`ятку археології це не позбавляє її відповідного статусу та не нівелює її цінність. З огляду на це, захист пам`ятки археології має здійснюватись шляхом встановлення охоронної зони навколо неї та встановлення заборон на провадження видів діяльності, передбачених ЗУ «Про охорону культурної спадщини». Також вказав, що до матеріалів справи долучено схематичне зображення, яке створене Комунальним Закладом «Центр охорони та досліджень пам`яток археології» Полтавської обласної ради» на якому зображено межі спірної земельної ділянки та зображено місце розташування Курганного могильника в с. Броварки IX - IV ст. до н. е. Тому твердження відповідача, що позивачем не надано доказів того, що вказана пам`ятка\~археологіїзнаходиться в межах спірної земельної ділянки є необґрунтованим. Оскільки відповідач неправомірно отримала у власність спірну земельну ділянку на якій розташована пам`ятка археології, було порушено правовий режим використання пам`яток археології, тому просив задовольнити позовні вимоги позивача. Третя особа\~ Комунальний\~заклад «Центр\~охорони та\~досліджень пам`яток\~археології» Полтавської\~обласної радинадав письмові пояснення, в яких вказує, що спірна земельна ділянка розташована в межах пам`ятки археології Броварківський курганний могильник скіфського часу. Незаконна передача спірної земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології, порушує державні інтереси у сфері захисту об`єктів культурної спадщини та ставить під загрозу стан належного збереження пам' ятки археології та може призвести до її втрати. З цих підстав просили задовольнити позовні вимоги позивача. В судовому\~засіданні представник\~ позивача\~ [PERSON] \~позов підтримав,\~суду пояснив,\~що Департамент\~культури і\~туризму Полтавської\~ОВА є\~органом виконавчої\~влади,\~який реалізовує\~державну політику\~у сфері\~охорони культурної\~спадщини на\~місцях.\~Землі під\~пам`ятками культури\~та археології\~належать державі\~від імені\~якої виступають\~обласні державні\~адміністрації.\~В даній\~справі ОВА\~звернулась \~з негаторним\~позовом з\~метою повернення\~земельної ділянки\~у власність\~держави на\~якій розташовані\~пам`ятки археології,\~якою незаконно\~володіє [PERSON] .\~Зауважив,\~що паспорт\~на курганний\~могильник був\~виготовлений 15\~листопада 2001\~року,\~а земельна\~ділянка була\~передана [PERSON] \~за рішенням\~сільської ради\~у січні\~2001\~року.\~Даний курганний\~могильник був\~включений до\~переліку пам`яток\~історії і\~культури та\~визнаний пам`яткою\~археології 23\~квітня 1982\~року,\~тому земельна\~ділянка під\~ними не\~могла стати\~приватною власністю. Науково-проєктну документацією з визначення меж і режимів використання охоронюваної археологічної території неможливо виготовити, так як кургани знаходяться на приватній території до якої вони не мають доступу, тому просив задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] та представник відповідача адвокат Павлюк І. О. в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать звіти про доставку смс повідомлення. Представник третьої особи КЗ «Центр охорони та досліджень пам`яток археології Полтавської обласної ради адвокат Кожевніков С.О. позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що сім курганів скіфської доби у с. Броварки, які є пам`яткою археології, на даний час знаходяться на приватній території, що суперечить закону, оскільки землі на яких розміщені об`єкти історичної та культурної спадщини відповідно до ст. 53,54 ЗК України віднесені до земель історико культурного призначення, тому дана земельна підлягає поверненню у власність держави. Представник третьої особи ТОВ «Агро-Край» в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, вивчивши матеріали справи, приходить до таких висновків. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст.15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статей 53, 54 Земельного кодексу України (надалі - ЗК України) до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико- культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби. Землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом. Згідно з пунктом «г» частини четвертої статті 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом. Статтею 1\~Закону України\~«Про охорону\~археологічної спадщини»\~визначено,\~що археологічна\~спадщина України\~(далі\~-\~археологічна спадщина)\~-сукупність об`єктів археологічної спадщини, що перебувають під охороною держави, та пов`язані з ними території, а також рухомі культурні цінності (археологічні предмети), що походять з об`єктів археологічної спадщини; об`єкт археологічної спадщини (далі - археологічний об`єкт) - місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їх частини, пов`язані з ними території чи водні об`єкти, створені людиною, незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінності з археологічного, антропологічного та етнографічного погляду і повністю або частково зберегли свою автентичність. Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь регулює Закон України «Про охорону культурної спадщини» від 08.06.2000 № 1805-ІІІ (надалі - Закон №1805). Судом встановлено, що в с. Броварки Книшівського старостату, Великобудищанської територіальної громади, Миргородського району, Полтавської області знаходиться Курганний могильник с. Броварки IX - IV ст. до н. е., який є пам`яткою археології національного значення та взятий на облік рішенням виконавчого комітету Полтавської обласної ради народних депутатів від 23.04.1982 №247 і занесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України постановою Кабінету Міністрів України «Про занесення об`єктів культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України» від 03.09.2009 №928 (охоронний №160013-Н) ( а.с. 22-28). 15 листопада 2001 року на пам`ятку археології курганний могильник скіфського часу VІІ-ІV ст. до н.е. виготовлено паспорт. 12 січня 2002 року Книшівською сільською радою було видано державний акт на право приватної власності на землю РЗ №666824 на земельну ділянку площею 4.3945 га на ім`я [PERSON] . За результатами проведеного моніторингу Департаментом культури і туризму Полтавської обласної військової адміністрації встановлено, що земельна ділянка площею 4,3945 га з кадастровим номером 5320483000:00:004:0045, яка розташована на території Книшівського старостату Великобудищанської територіальної громади Миргородського району Полтавської області знаходиться в межах пам`ятки археології Курганний могильник с. Броварки IX - IV ст. до н.е. і передана у приватну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва [PERSON] (а.с.15). Згідно повідомленняКомунального Закладу «Центр охорони та досліджень пам`яток археології Полтавської обласної ради, адресованому Департаменту культури і туризму Полтавської обласної військової адміністрації №01-21/377 від 10.08.2023, вказана земельна ділянка розташована у південній частині курганного могильника. В межах земельної ділянки розташовані сім насипів курганів (кургани №№25-31). Земельна ділянка з кадастровим номером 5320483000:00:004:0045 повністю розташована в межах пам`ятки археології, визначених паспортом 2001р. (а.с. 16), що також підтверджується схемою розташування земельної ділянки (а.с.17). Земельна ділянка з кадастровим номером 5320483000:00:004:0045, площею 4,3945 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на праві приватної власності належить [PERSON] на підставі Державного акту від 12.01.2002 Р3 666824, виданого за рішенням Книшівської сільської ради від 10.10.2001, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-5304176522016 та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.18 -20, 44-46). Між [PERSON] та СТОВ «Калина» (орендар), було укладено договір про оренду землі. 1\~січня 2018\~року між\~ [PERSON] \~ та\~ТОВ «Агро-Край»\~(новий\~орендар)\~укладено додаткову\~угоду про\~оренду вказаної\~земельної ділянкиз кадастровим номером 5320483000:00:004:0045, що підтверджується копією додаткової угоди до договору оренди землі від 16.11.2015 (а.с.21), інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №3411912955 від 08.08.2023 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 121717614 від 24.04.2018. (а.с.47-51) Частиною першою статті 3 Закону України «Про охорону культурної спадщини» передбачено, що до спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини (далі - органи охорони культурної спадщини) належать, зокрема, обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації. Приписами частини першої статті 6 Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначено, що до повноважень органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить, зокрема, здійснення контролю за виконанням цього Закону, інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини; забезпечення захисту об`єктів культурної спадщини від загрози знищення, руйнування або пошкодження. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 16 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцеві державні адміністрації в межах, визначених Конституцією і законами України, здійснюють на відповідних територіях державний контроль за охороною пам`яток історії та культури, збереженням житлового фонду. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 21 зазначеного Закону місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону. Статтею 28 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» визначено, що для реалізації наданих повноважень місцеві державні адміністрації мають право звертатися до суду та здійснювати інші функції і повноваження у спосіб, передбачений Конституцією та законами України. Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні (зі змінами)», в Україні введено воєнний стан. На виконання Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII для здійснення керівництва у сфері забезпечення оборони, громадської безпеки і порядку, Указом Президента України від 24.02.2022 №68/2022 «Про утворення військових адміністрацій» утворено, зокрема, "Полтавську обласну військову адміністрацію. У зв`язку з утворенням військових адміністрацій, зазначених у цій статті, обласні, Київська міська державні адміністрації та голови цих адміністрацій набувають статусу відповідних військових адміністрацій та начальників цих військових адміністрацій. Враховуючи зазначене вище, Полтавська обласна військова адміністрація має право на звернення до суду з позовом про зобов`язання повернути земельні ділянки для забезпечення захисту об`єкту археології, яка є культурною спадщиною. Згідно з частинами першою-другою, шостою\~статті 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини»\~пам`ятка,\~крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом. Усі пам`ятки археології, в тому числі ті, що знаходяться під водою, включаючи пов`язані з ними рухомі предмети, є державною власністю. Такі рухомі предмети підлягають віднесенню до державної частини Музейного фонду України, обліку та збереженню у порядку, визначеному законодавством.\~Землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності\~або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядку, за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології - поля давніх битв. Тобто, заволодіння громадянами та юридичними особами землями, на яких розташовані пам`ятки археології (перехід до них права володіння цими землями), є неможливим. Розташування таких земель вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця. Відтак зайняття земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології, слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. У такому разі позовну вимогу - зобов`язати повернути земельну ділянку -слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга\~статті 152 ЗК України). Залежно від обставин справи вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку суд може кваліфікувати як негаторний позов. Згідно з частиною четвертою\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 31 липня 2019 року в справі №813/4701/16 (адміністративне провадження №К/9901/43183/18) вказано, що земельна ділянка належить до земель історико-культурного призначення за фактом знаходження на ній споруди (будівлі), яка є пам`яткою архітектури. Неприйняття міською радою рішення про зміну цільового призначення цієї земельної ділянки та приведення його у відповідність до дійсного призначення не впливає на правовий режим цієї земельної ділянки як такої, що належить до земель історико-культурного призначення, оскільки за законом такий правовий режим пов`язаний з фактом знаходження на ній споруди (будівлі), яка є пам`яткою архітектури, а не рішенням органу місцевого самоврядування. Таким чином, Верховний Суд приходить до висновку, що оскільки спірна земельна ділянка знаходиться в межах території, віднесеної до історичного ареалу м. Львова, на ній знаходиться пам`ятка культурної спадщини місцевого значення (готель), то така земельна ділянка в силу закону належить до земель історико-культурного призначення. Невиконання Львівською міською радою передбачених судовим рішенням заходів не може спростовувати належності спірної земельної ділянки до земель історико-культурного призначення в силу статей\~1,\~34 Закону України «Про охорону культурної спадщини». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року в справі № 751/1776/17 (провадження № 61-31111св18) зазначено, що звертаючись до суду з позовом прокурор зазначав, що спірна земельна ділянка, розташована на території пам`ятки археології місцевого значення ІІІ-V, ХІ-ХІІІ ст. поселення «Гора», в охоронній археологічній зоні № 2, взята під державну охорону і облік, паспортизована. Вказана територія є об`єктом культурної спадщини в розумінні\~статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини»\~і належить до земель державної власності в розумінні частини четвертої\~статті 84 Земельного Кодексу України. Суд першої інстанції, перевіривши належним чином встановлені фактичні обставини справи з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог. Судом першої інстанції було обґрунтовано враховано доведеність знаходження спірної земельної ділянки у межах пам`ятки археології значення ІІІ-V, XI-XIII ст. поселення «Гора» (охоронний номер № 1848 ), та яка може перебувати виключно у державній власності. Відповідно до пункту 3\~Прикінцевих положень Закону № 1805-ІІІ\~надання земельних ділянок здійснюється за погодженням відповідних органів культурної спадщини. Проте, як убачається з матеріалів справи, документація із землеустрою з органом охорони культурної спадщини не погоджувалась, відповідний висновок [PERSON] не видавався. Державна землевпорядна експертиза щодо відведення земельної ділянки усупереч вимог\~статті 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації»\~у редакції, чинній на час прийняття радою оскаржуваного рішення, не проводилась, на спростування цих обставин відповідачами не надано жодних належних і допустимих доказів». Відповідно до ч.1, ч.2 ст.2 \~ЗУ «Про\~охорону культурної\~спадщини» за\~типами об`єкти\~культурної спадщини\~поділяються,\~зокрема,\~на визначні місця - зони або ландшафти, природно-антропогенні витвори, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду. За видами об`єкти культурної спадщини поділяються, зокрема, на археологічні - рештки життєдіяльності людини (нерухомі об`єкти культурної спадщини: городища, кургани, залишки стародавніх поселень, стоянок, укріплень, військових таборів, виробництв, іригаційних споруд, шляхів, могильники, культові місця та споруди, їх залишки чи руїни, мегаліти, печери, наскельні зображення, ділянки історичного культурного шару, поля давніх битв, а також пов`язані з ними рухомі предмети), що містяться під земною поверхнею та під водою і є невідтворним джерелом інформації про зародження і розвиток цивілізації. Згідно ст. 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини», землі, на яких розташовані пам`ятки, історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проєктів землеустрою, іншої проєктно-планувальної та містобудівної документації. Встановлення зон охорони пам`яток та затвердження меж історичних ареалів населених місць не може бути підставою для примусового вилучення з володіння (користування) земельних ділянок у юридичних та фізичних осіб за умов дотримання землевласниками та землекористувачами правил використання земель історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земельної ділянки, зміна функціонального призначення території, на яких розташовані пам`ятки, історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, не є підставою для припинення обмежень у використанні земель, встановлених у зв`язку з наявністю таких об`єктів. Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 31.07.2019 у справі № 813/4701/16 зазначено, що не проведення цільового призначення земельної ділянки у відповідність до дійсного призначення не впливає на правовий режим цієї ділянки як такої, що належить до земель історико-культурного призначення, оскільки за законом такий правовий режим пов`язаний з фактом знаходження на ній пам`ятки, а не рішення органу місцевого самоврядування чи державної влади про надання їй державного статусу. Отже, заволодіння громадянами та юридичними особами землями, на яких розташовані пам`ятки - археології (перехід до них права володіння цими землями), є неможливим. Розташування таких земель вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця. Відтак зайняття земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології, слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. Твердження відповідача про відсутність науково-проєктної документації з визначення меж і режимів використання охоронюваної археологічної території на спірну земельну ділянку, суд вважає безпідставним, оскільки відсутність науково-проєктної документації у сфері охорони культурної спадщини щодо меж та обмежень у використанні спірної земельної ділянки, яка знаходиться в межах Курганного могильника\~ \~с.\~Броварки IX\~-\~IV\~ст.\~до н.\~е., не\~свідчить про\~відсутність таких\~обмежень та\~можливість перебування\~спірної земельної\~ділянки у\~приватній власності\~громадян,\~зокрема,\~відповідача.Окрім того, до матеріалів справи долучено схематичне зображення, яке створене Комунальним Закладом «Центр охорони та досліджень пам`яток археології» Полтавської обласної ради» на якому зображено межі спірної земельної ділянки та зображено місце розташування Курганного могильника в с. Броварки IX - IV ст. до н. е. У зв`язку з цим твердження відповідача, що позивачем не надано доказів того, що вказана пам`ятка\~археологіїзнаходиться в межах спірної земельної ділянки є необґрунтованим. Суд встановив, що спірна земельна ділянка розташована в межах пам`ятки археології національного значення та не може перебувати в приватній власності громадян, тому суд вважає, що позовні вимоги позивача про повернення спірної земельної ділянки в державну власність підлягають задоволенню. При цьому повернення у володіння держави земельної ділянки, незаконно переданої у власність фізичній особі органом виконавчої влади, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель історико-культурного призначення. Враховуючи зазначене вище та те, що спірна земельна ділянка розташована в межах пам`ятки археології національного значення та не може перебувати в приватній власності, суд вважає, що Книшівська сільська рада Миргородського (колишнього Гадяцького) району була позбавлена права розпоряджатись земельною ділянкою кадастровий номер 5320483000:00:004:0045, оскільки остання розташована в\~межах пам`ятки\~археології національного\~значенняКурганного\~могильника \~ с.\~Броварки IX\~-\~IV\~ст.\~до н.\~е,\~тому \~ рішення Книшівської сільської ради від 10.10.2001 про передачу у приватну власність зазначеної земельної ділянки [PERSON] є незаконним. Враховуючи, що Книшівською сільською радою передано спірну земельну ділянку у приватну власність без належної правової підстави, то її подальші дії щодо передачі її у власність [PERSON] були незаконними і не породжують для останньої юридичних наслідків у вигляді права укладення договору оренди земельної ділянки. З огляду на наведене договір оренди укладений особою, яка не мала необхідного обсягу прав на його вчинення, суперечить загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України. Таким чином, недійсність даного правочину встановлена законом, тобто він є нікчемним, відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦПК України, що не вимагає визнання вказаного правочину недійсним та його припинення у судовому порядку. Близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90 цс 19, пункт 72), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18, пункти 69, 70). Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини 1, 2 статті 89 ЦПК України). Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд вважає, що позивачем доведено факт незаконного вибуття земельної ділянки історико культурного призначення з земель державної власності у приватну власність на підставі нікчемного правочину, тому суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту прав держави шляхом звернення до суду з негаторним позовом відповідає нормам чинного законодавства і є належним способом захисту. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги Полтавської обласної військової адміністрації до [PERSON] про зобов`язання повернути земельну ділянку з кадастровим номером 5320483000:00:004:0045, яка розташована на території Книшівського старостату Великобудищанської територіальної громади Миргородського району Полтавської області у власність держави в особі Полтавської обласної військової адміністрації підлягає задоволенню. У відповідності\~до ч.1\~ст.\~141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог,\~оскільки позовні\~вимоги позивача\~задоволені,\~тому з\~відповідача на\~користь позивача\~слід стягнути\~понесені ним\~судові витрати\~у вигляді\~судового збору\~в сумі\~2684\~грн.

Outcome: approved