Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-16 00:00:00

Позивач 13.08.2024 звернувся до суду з зазначеним позовом, просить усунути перешкоди у здійсненні права користування та володіння квартирою, яка є спільною частковою власністю сторін, розташована за адресою: [ADDRESS] , визначивши порядок користування вказаним житловим приміщенням, а саме: виділити в користування [PERSON] окрему ізольовану житлову кімнату, площею 17,8 кв.м, з балконом, площею 1,06 кв.м, а [PERSON] дві ізольовані окремі кімнати, площею 10,7 кв.м та 11,5 кв.м, з лоджією, площею 1,56 кв.м, залишити у спільному користуванні сторін кухню, площею 7,5 кв.м, ванну кімнату, площею 3 кв.м, туалет, площею 1,3 кв.м, коридор, площею 12,0 кв.м, кладові, площею 0,4 кв.м. За змістом позову сторони є співвласниками спірного житлового приміщення трикімнатної квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 67,92 кв.м, на праві спільної часткової власності. [PERSON] є сестрою позивача. Позивач стверджує, що не проживає в квартирі, орендує інше житло, оскільки відповідачка створює неможливі умови спільного проживання. Разом із [PERSON] спільно мешкають її двоє синів. Відповідачка має заборгованість по сплаті за житлово-комунальні послуги, що зумовлює солідарне стягнення сум, що підлягали сплаті, в судовому порядку з обох співвласників об?єкта нерухомості, що становить для позивача надмірний тягар. Підставою для звернення до суду стала необхідність поділу особових рахунків, які обліковуються за даною квартирою. Іншого житла на праві власності позивач відповідно до його тверджень не має. Із врахуванням часток кожної зі сторін у праві власності на дану квартиру, кількості житлових кімнат, їх площі, оскільки виділити ізольоване жиле приміщення для кожного зі співвласників в натурі не є можливим, з підстав, передбачених ст. 15, 16, 358, 383 ЦК України, ст.150 ЖК України, [PERSON] просить задовольнити позовні вимоги. Ухвалою суду від 02.09.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розглядати її в порядку загального позовного провадження, визначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання, з повідомленням (викликом) сторін (учасників справи). Роз`яснено порядок та строки подання заяв по суті справи, а також зустрічної позовної заяви. Ухвалою суду від 25.11.2024 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті., в порядку витребування доказів зобов`язано Департамент адміністративних послуг ЗМР надати до суду інформацію про осіб, які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , на час надання відповіді. Ухвала суду виконана 06.12.2024. Ухвалою суду, постановленою без виходу суду до нарадчої кімнати, із занесенням до протокола судового засідання 06.01.2025, судом залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яким надіслано засвідчений витяг з протокола судового засідання, копію позовної заяви з додатками, із наданням достатнього строку для подання заяв по суті справи. Інших процесуальних дій у справі судом вчинено не було за відсутності відповідних клопотань, зустрічного позову у справі не подано. Позивач в судовому засіданні 10.03.2025 позовні вимоги підтримав, пояснив, що не мешкає в спірній квартирі протягом приблизно трьох років, в позасудовому порядку не може розділити особові рахунки для сплати житлово-комунальних послуг за відсутності визначеного порядку користування житловим приміщенням, проти заочного розгляду справи заперечень не висловив. 10.03.2025 відповідно до ч.1 ст.244 ЦПК України суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення, тобто, рішення складалось за відсутності сторін, третіх осіб та їх представників. Під час розгляду цивільної справи відповідачка не скористалась своїм правом на подання відзиву, передбаченим ч.4 ст.174 ЦПК України, поважних причин його ненадання не повідомила, тому, відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України судом постановлено здійснювати розгляд справи за наявними матеріалами. Треті особи про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, заяв по суті справи, клопотань не скеровували, що відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. Ч.4 ст.223 ЦПК України передбачено, що, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Як врегульовано ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так, відповідачка в судове засідання повторно не з`явилась, про день, час та місце розгляду повідомлялась належним чином засобами поштового зв`язку та засобами мобільного зв?язку, що підтверджено відповідними доказами у справі, про причини своєї неявки суд не повідомила. Тому у відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України, враховуючи думку позивача, дотримання вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, а саме, ухвалив згідно з ч.1 ст.281 ЦПК України розглядати справу в заочному порядку. Розглянувши позовну заяву, дослідивши наявні письмові докази у справі, суд встановив фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, які склалися між сторонами, та дійшов висновку про те, що позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі. Предметом позову є захист позивача його права на володіння та користування житлового приміщення (квартири) за вказаною адресою шляхом визначення порядку користування нею. Підставою для звернення до суду з зазначеним позовом стала наявність перешкод у користуванні позивачем вказаним нерухомим майном, що створюються з боку відповідачки, які в позасудовому порядку між сторонами у справі не можуть бути врегульовані, з метою поділу особових рахунків, що має безпосереднє значення для визначення сум щомісячних платежів за отримані житлово-комунальні послуги. Так, відповідно до рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя у справі №336/2562/20, пр.2/336/2577/2021 від 12.08.2021, а також судового наказу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у справі №336/7851/19, пр.2-н/336/648/19 від 20.12.2019, які набрали законної сили 14.09.2021 та 21.02.2020 відповідно, в солідарному порядку стягнуто зі сторін у даній справі на користь надавачів житлово-комунальних послуг суму наявної заборгованості. Зазначене підтверджує обґрунтованість доводів сторони позивача. При цьому, обов`язкового порядку досудового врегулювання, із врахуванням правовідносин, що виникли між сторонами, не передбачено. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , з 08.08.1996 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено засвідченою копією довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру №973843-2022 від 14.01.2022. За даними Єдиного державного демографічного реєстру на запит суду №762337 від 30.08.2024, відповідачка [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за вказаною адресою з 08.02.1996. Відповідно до відомостей Департаменту адміністративних послуг ЗМР, наданих на виконання ухвали суду від 25.11.2024, за відомостями Департаменту з адресою: [ADDRESS] , станом на 05.12.2024 зареєстровані такі особи: [PERSON] , [INFO] , з 06.12.2007, [PERSON] , [INFO] , з 01.03.2011, [PERSON] , [INFO] , з 08.02.1996, а також сторони у справі. Родинний зв`язок позивача із [PERSON] підтверджений засвідченою копією свідоцтва про народження, виданого повторно Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління МЮ (м.Одеса) 08.04.2023 серії [NUMBER] . Після смерті матері позивача [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане Вознесенівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління МЮ (м. Одеса від 23.03.2023), [INFO] , яка настала [INFO] , право спільної часткової власності на 1/2 частку спірного житлового приміщення набуто відповідачкою [PERSON] . Родинні зв`язки відповідачки із позивачем та [PERSON] матеріалами справи не підтверджені, що не впливає на висновки суду. Так, під час розгляду справи знайшла своє підтвердження та обставина, що вказана трикімнатна квартира, р.№2834763023060, загальною площею 67.92 кв.м, житловою площею 40 кв.м, розташована за адресою: [ADDRESS] , на праві спільної часткової власності належить [PERSON] та відповідачці [PERSON] (по 1/2 частці), що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав №369618061 від 13.03.2024, сформованим Департаментом адміністративних послуг ЗМР на підставі заяви [PERSON] . Підставою набуття права власності [PERSON] є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №72040710 від 13.03.2024 державного реєстратора Демченка З.М. від 08.03.2024 та свідоцтво про право власності, р.№ [NUMBER] , видане 11.11.1994 Запорізьким відділенням Придніпровської залізниці, копія якого наявна у додатках до позовної заяви. Крім того, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №920530 від 25.11.2024 на електронний запит суду підтверджено вказані відомості щодо права власності [PERSON] , крім того, право власності на 1/2 частку вказаної квартири зареєстровано приватним нотаріусом П?ятої запорізької державної нотаріальної контори Сидорук К.В. 22.11.2023 за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 22.11.2023, р.№2-839, виданого П?ятою запорізькою державною нотаріальною конторою Сидорук К.В. За даними технічного паспорта, засвідчена копія якого додана позивачем до позовної заяви, від 01.11.1994 вказаний об?єкт нерухомості складається з: житлової кімнати, площею 17,8 кв.м, з балконом, площею 1,06 кв.м, житлової кімнати, площею 10,7 кв.м, житлової кімнати, площею 11,5 кв.м, з лоджією, площею 1,56 кв.м, кухні, площею 7,5 кв.м, ванної кімнати, площею 3 кв.м, туалета, площею 1,3 кв.м, коридора, площею 12,0 кв.м, кладових (комор), площею 0,4 кв.м, 1,1 кв.м. При розгляді справи суд виходить з таких норм чинного законодавства. Статтями 47, 48 Конституції України закріплено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Стаття 41 Конституції України закріпила, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляду справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Отже, відповідно до статті 8 Європейської Конвенції захисту прав людини та основних свобод кожен має право на повагу до житла. За змістом ст.1 Протокола 1 до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Відповідно до ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень ч.2-5 ст. 13 цього Кодексу. За змістом ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Згідно зі ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. За нормою ст. 310, ч.4 ст. 311 ЦК України фізична особа має право на місце проживання та на вільний вибір місця проживання, його зміну, крім випадків, встановлених законом. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Так, суд установив, що квартира за вказаною вище адресою є спільним частковим майном, набутим сторонами у справі на законних підставах, на час провадження справи [PERSON] та [PERSON] є рівноправними співвласниками вказаного об?єкта нерухомості, відповідно, позивач не може бути позбавлений права на користування указаним житлом. Нормою ст. 150 ЖК УРСР врегульовано, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Також при розгляді справи суд виходить зі змісту ч. 3 ст. 269, ч.1 ст. 270, ч.1 ст. 271 ЦК України. Так, фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. До особистих немайнових прав, зокрема, відноситься право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування. Зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. Ч.1,2 ст.275 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб, який здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Як визначено ст. 276 ЦК України, фізична особа, діями якої порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов`язана вчинити необхідні дії для його негайного поновлення. Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до приписів ч.4 ст.263 ЦПК України суд при розгляді справи враховує правові висновки, здійснені Верховним Судом. Так, власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). За змістом статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Таким чином, для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном. За змістом ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Структура плати виконавцю комунальної послуги визначається згідно з договором про надання відповідної комунальної послуги, укладеним за вимогами цього Закону. Споживач щомісяця (або з іншою періодичністю, визначеною договором) вносить однією сумою плату виконавцю комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу та електричної енергії), у тому числі якщо вона складається з окремих складових, передбачених відповідним договором, укладеним відповідно до цього Закону. При цьому виконавці комунальних послуг забезпечують деталізацію інформації щодо складових плати у рахунках споживачів. Встановивши, що спірна квартира належить сторонам у справі на праві спільної часткової власності, [PERSON] має право на розподіл особових рахунків по сплаті за житлово-комунальні послуги з метою контролювати споживання, особисті витрати та наявну заборгованість. Суд враховує, що співвласники у разі наявності бажання упорядкувати свої обов`язки зі сплати комунальних платежів дійсно мають право звернутись до підприємств, які надають комунальні послуги, особисто та надати необхідні правовстановлюючі документи для укладення відповідних договорів на погоджених сторонами умовах та відкриття окремих особових рахунків, якщо укладення такого договору є можливим відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють надання конкретних-житлових послуг. Так як оплата житлово-комунальних послуг здійснюється на підставі договору про надання таких послуг, то відкриття окремих особових рахунків для оплати житлово-комунальних послуг здійснюється певною організацією саме після укладення з кожним із співвласників окремого договору. Стаття 360 ЦК України передбачає, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. За змістом ч.1-3 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Відповідно до статті 179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Системний аналіз зазначених вище норм цивільного та житлового законодавства України дає підстави дійти висновку про те, що відкриття на ім`я позивача окремого особового рахунку для сплати ним житлово-комунальних послуг в розмірі, що є пропорційним розміру належної йому частини квартири, можливе лише після вчинення співвласниками таких дій, як виділення в натурі частки у спільному майні, що є неможливим в даному випадку, або визначення порядку користування житловим приміщенням. В іншому випадку відсутні підстави для розподілу оплати за надані житлово-комунальні послуги відповідно до фактично займаної сторонами площі квартири, або фактично спожиті житлово-комунальні послуги, а тому відповідно й відсутні підстави для відкриття окремого особового рахунку на ім`я одного зі співвласників. Так, системний аналіз зазначених норм цивільного та житлового законодавства України дає підстави дійти висновку про те, що відкриття окремих особових рахунків на кожного із співвласників можливе лише після виділення часток кожного із співвласників або встановлення порядку користування спірною квартирою, оскільки для відкриття окремих особових рахунків має бути зазначено, яка площа приміщення виділяється особі в користування і яка площа залишається в спільному користуванні, вказану правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 20 січня 2020 року у справі № 711/8946/18. У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зазначено, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16 (провадження № 61-24395св18), від 26 травня 2021 року у справі № 750/11539/18 (провадження № 61-15087св20), від 12 серпня 2021 року у справі № 644/5579/19 (провадження № 61-5255св20), від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19 (провадження № 61-10474св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 719/637/20 (провадження № 61-11437св21). Виходячи із закріпленого ч.1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України обов`язку доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Так, судом встановлено наявність підстав для визначення порядку користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] , у спосіб, визначений позивачем, що відповідає законодавчо встановленим способам захисту цивільного права. Таким чином, необхідно виділити в користування [PERSON] житлову кімнату, площею 17,8 кв.м, з балконом, площею 1,06 кв.м. [PERSON] - дві житлові кімнати, площею 10,7 кв.м та 11,5 кв.м, з лоджією, площею 1,56 кв.м. Крім того, у спільному користуванні сторін необхідно залишити кухню, площею 7,5 кв.м, ванну кімнату, площею 3 кв.м, туалет, площею 1,3 кв.м, коридор, площею 12,0 кв.м, дві кладові (комори), площею 0,4 кв.м та 1,1 кв.м. Суд наголошує, що формулюючи позовні вимоги, [PERSON] зазначено лише про одне кладове приміщення, площею 0,4 кв.м., натомість за даними технічного паспорта, що знайшло своє підтвердження під час розгляду справи, у даній квартирі обладнана й комора (кладовка), площею 1,1 кв.м. Вона також підлягає залишенню у спільному користуванні. Разом з цим, зазначена обставина не свідчить про вихід суду за межі позовних вимог, а, визначаючи порядок користування, судом мають братись до уваги всі існуючі у певному об?єкті нерухомого майна як житлові, так і допоміжні приміщення. Визначаючи порядок користування квартирою у вказаний спосіб суд наголошує, що такий порядок не порушує визначені частки сторін у праві спільної часткової власності, а також враховує права та інтереси третіх осіб, які є членами сім?ї відповідачки [PERSON] , за відсутності доказів протилежного. Згідно з ч.1,2 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 89, 213 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). За нормою ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням наведеного, встановлених фактичних обставин справи, наявних письмових доказів, суд дійшов висновку про обгрунтованість позову та наявність підстав для його задоволення. Відповідно до ч.8\~ст.6 Закону України «Про судовий збір»\~розподіл судового збору між сторонами здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому стягненню з відповідачки на користь позивачки підлягає судовий збір, сплачений [PERSON] у сумі 1\~211,20 гривень.

Outcome: approved