Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування вимог якого зазначив, що 04.04.2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» і [PERSON] було укладено договір про надання фінансових послуг № 2109443454451. Надалі, за відповідними договорами факторингу укладеними із первісним кредитором, позивач набув право вимоги за зазначеним кредитним договором. Оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання по погашенню кредитів та сплаті відсотків за наведеним кредитним договором не виконує, у нього виникла заборгованість за кредитом, що порушує права позивача, у зв`язку із чим позивач просить стягнути із відповідача на свою користь заборгованість в загальному розмірі 41\~790 гривень 80 копійок (а.с. 1 5). Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження. Оскільки відповідач, який отримав судове повідомлення про розгляд справи та копію ухвали про відкриття провадження разом із примірником позовної заяви з додатками, у встановлений цивільним процесуальним законом строк не подав відзив на позов і не заперечив проти вирішення справи в порядку спрощеного провадження, суд ухвалив рішення на підставі наявних у справі доказів (а.с. 45, 63, 64). Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. 04.04.2021 року між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» і [PERSON] укладено договір про надання фінансових послуг № 2109443454451 за умовами якого товариство надало відповідачу кредит в сумі 4 000 гривень 00 копійок на строк 16 днів із процентною ставкою 730 % річних (а.с. 7 9, 9 на звороті, 10, 11 12, 13). Факт отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується листом від 02.09.2024 року ТОВ ФК «Вей фор пей» (а.с. 14). Надалі, позивач уклав відповідні договори відступлення прав вимоги із вказаним кредитором відповідача за наведеним кредитним договором, внаслідок чого до позивача перейшло право вимоги за кредитними зобов`язаннями відповідача по укладеному договору кредиту. Зокрема, за договором факторингу № 1-12 від 01.12.2021 року укладеним між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» і ТОВ «Вердикт капітал», до останнього перейшло право вимоги за договором про надання фінансових послуг № 2109443454451 відповідача від 04.04.2021 року (а.с. 19 20, 21, 21 на звороті, 22 23, 24). Потім, за договором № 10-01/23/01 про відступлення (купілю-продаж) прав вимоги від 10.01.2023 року укладеним між ТОВ «Вердикт капітал» і ТОВ «Коллект центр», до останнього перейшло право вимоги за договором про надання фінансових послуг № 2109443454451 відповідача від 04.04.2021 року (а.с. 25 27, 28, 28 на звороті, 29 30, 31). Під час розгляду справи встановлено, що відповідач не виконує свої зобов`язання перед позивачем за наведеним кредитним договором по якому позивач набув право вимоги від кредитора. Із наданого позивачем на підтвердження своїх вимог розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 03.10.2024 року відповідач має заборгованість за вказаним договором на загальну суму 41 790 гривень 80 копійок (а.с. 18). Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За нормами статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення\~ параграфа 1\~ глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини 1 і 2). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, у такій самій кількості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Положення статті 625 ЦК України передбачають, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу. Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, у такій самій кількості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~ статті 625\~ цього Кодексу; якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України). Положення статті 625 ЦК України передбачають, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу. Таким чином, оскільки відповідач належним чином не виконує свої зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплатити процентів у строки передбачені наведеним кредитним договором, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за кредитним договором. За таких обставин, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно із нормою частини першої статті 13 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому, на підставі пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору слід покласти на відповідача (а.с. 6). Також, згідно із нормою частини першої статті 13 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Зокрема, до позову додано копію укладеного між ТОВ «Коллект центр» і АО «Лігал ассістанс» договору № 01-07/2024 про надання правової допомоги від 01 липня 2024 року разом із копією прайс-листа, заявкою про надання юридичної допомоги № 84 від 14.08.2024 року та витягом з акту № 2 про надання юридичної допомоги від 02.10.2024 року, з яких вбачається, що позивач отримав послуги з правової допомоги у даній справі в загальній сумі 13 000 гривень 00 копійок (а.с. 32 33, 33 на звороті 34, 39, 40). Натомість, суд звертає увагу та наголошує на тому, що вказані документи лише підтверджують вартість правових послуг наданих адвокатом позивачу. Проте, в матеріалах справи відсутні та представником позивача суду не надані документи на підтвердження тієї обставини, що вартість отриманих правових послуг дійсно була оплачено позивачем. Одночасно, суд враховує положення пункту 4.2. договору № 01-07/2024 про надання правової допомоги від 01 липня 2024 року, який визначає обов`язок здійснення оплати за договором клієнтом після надання йому відповідного рахунку для оплати. Однак, у суду відсутні відомості про те, що позивач отримав від адвокатського об`єднання відповідний рахунок. Також, позивачем не надано жодного документу на підтвердження оплати правових послуг за вказаним договором (квитанції, чеку чи інше). Тобто, у суду відсутні відомості про здійснення позивачем фактичної оплати судових витрат на правову допомогу у даній справі. Норма пункту\~2\~частини другої\~статті 137\~ЦПК України\~передбачає,\~що за\~результатами розгляду\~справи витрати\~на правничу\~допомогу адвоката\~підлягають розподілу\~між сторонами\~разом із\~іншими судовими\~витратами;\~для цілей\~розподілу судових\~витрат розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Однак, до позову не додано, в матеріалах справи відсутній та під час розгляду справи стороною позивача не надано суду відповідних доказів, які підтверджують здійснення позивачем відповідних витрат за договором № 01-07/2024 про надання правової допомоги від 01 липня 2024 року. Одночасно, суд враховує наступне. Зокрема, при вирішенні даної заяви, суд керується і застосовує правові висновки наведені у пункті 31 постанови Верховного Суду від 20 липня 2021 року по справі №\~922/2604/20 за якими: відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень\~на підтвердження\~фактично понесених\~витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності. Як підсумок, суд вважає, що через відсутність в матеріалах справи фінансових документів на підтвердження фактично сплачених позивачем витрат на правову допомогу, позивачем не підтверджено факт здійснення позивачем витрат на правову допомогу від адвоката. У зв`язку із цим, суд приходить до висновку, що відсутні процесуально-правові підстави для ухвалення судом рішення про розподіл судових витрат позивача на правову допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: approved