Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

08.09.2023 року до суду звернулася позивач, [PERSON] , представник позивача адвокат Шишкін В.М., з позовом до відповідача ТОВ «КСГ «Дніпро» про стягнення невиплаченої заробітної плати та відшкодування за несвоєчасно виплачену заробітну плату Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11.09.2023 року позовна заява залишена без руху в зв`язку з виявленими недоліками та позивачеві наданий строк для їх усунення. 20.09.2023 року позивачем усунені виявлені недоліки 21.09.2023 року ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовчому судовому засіданні на 21.11.2023 року. 02.11.2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву 21.11.2023 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений до 15.01.2024 року за клопотанням відповідача. 15.01.2024 року в підготовчому судовому засіданні оголошена перерва до 12.03.2024 року \~ 12.03.2024\~року в\~підготовчому судовому\~засіданні оголошена\~перерва до\~27.05.2024\~року . 27.05.2024 року завершене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду в судовому засіданні на 22.07.2024 року. 22.07.2024 року розгляд справи в судовому засіданні відкладений на 11.12.2024 року в зв`язку з неявкою учасників розгляду справи. 11.12.2024 року в судовому засіданні оголошена перерва до 13.03.2025 року. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України.. 13.03.2025 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Відповідно до заявлених позовних вимог вимог за уточненою позовною заявою позивач просить стягнути з відповідача на її користь невиплачену заробітну плату в сумі 22\~611.51 грн., середню заробітну плату в сумі 215\~727.30 грн., і компенсацію втрати частини доходів в сумі 43\~636.59 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне:15.04.2015 року її було прийнято на роботу в ТОВ «КСГ «Дніпро» на посаду головного бухгалтера. У 2020 році керівництво підприємства безпідставно звинуватило її в діях, пов`язаних з розтратою майна (грошових коштів) підприємства. Відносно неї було відкрите кримінальне провадження. 12.05.2020 року її було переведено на посаду бухгалтера. Працівники служби безпеки підприємства постійно здійснювали на неї тиск, вимагаючи підписання нею угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні. Коли вона в черговий раз відмовилась це зробити, 07.10.2020 року її було звільнено з роботи за п.2 ст.41 КЗпП України у зв`язку з втратою довіри. Наказ про звільнення вона не оспорює так не бажає працювати в цьому колективі. При переводі її з посади головного бухгалтера на посаду бухгалтера, їй було оголошено, що заробітна плата їй буде нараховуватись, але не буде виплачуватись. Її заробітна плата, зі слів керівництва, після вироку суду щодо неї буде скерована на погашення збитків, спричинених підприємству з її вини. Таким чином при її звільненні були порушені діючі на той час норми ст. 116 КЗпП України, щодо невиплати їй в день звільнення всіх належних їй грошових коштів та не повідомлення про нараховані їй при звільненні грошові суми, що і стало підставою подання даної позовної заяви до суду. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, давши пояснення за обставинами, фактично викладеними в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, при цьому пояснила, що позивачка дійсно працювала у ТОВ «КСГ «Дніпро» на посаді головного бухгалтера. З вини відповідачки була заподіяна шкода товариству, тому відповідачка була відсторонена від виконання обов`язків головного бухгалтера на період службового розслідування та переведена на посаду бухгалтера. Стовно відповідачки було порушене кримінальне провадження, а на час розгляду справи ухвалений вирок про визнання відповідачки винною у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 209, ч.3 ст 362, ч. 2 ст. 364-1 КК України. Після переведення відповідачки на посаду бухгалтера, остання на роботу не виходила, на телефонні дзвінки не відповідала. Тому наказ про звільнення був вручений відповідачці під час проведення з нею слідчих дій. З заявами про виплату заробітної плати та проведення розрахунків відповідачка до товариства не зверталась. Тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Крім того позивачка пропустила строки на подання позову до суду, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог . Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносин Судом встановлено, що 15.04.2015 року відповідачка була прийнята на посаду головного бухгалтера ТОВ «КСГ Дніпро» наказ № 9-к від 15.04.2015 року. 12.05.2020 року позивачка переведена на цьому ж підприємстві на посаду бухгалтера. 07.10.2020 року позивачка звільнена із займаної посади за п. 2 ст. 41 КЗпП України у зв`язку з втратою довіри з боку власника. Наказ № 496-к від 07.10.2020 року, що підтверджується даними трудової книжки. Згідно поданого позову позивачка зазначає, що в період з дати її переведення на посаду бухгалтера і по день звільнення заробітна плата їй нараховувалась, але не виплачувалась. Представник відповідача не заперечує дану обставину, але посилається на те, що відповідачка на роботу не виходила і заяви про проведення з нею розрахунку не подавала. Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. Якщо в день звільнення працівник не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненним працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч. 3, 6 ст, 43 Конституції України - Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України - Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України - Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є , показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів. Відповідно до ст.ст 77-78 ЦПК України -Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачка при поданні позовної заяви доказів про розмір заборгованості із заробітної плати не подала. Проте вказала період протягом якого їй не виплачувалась заробітна плата, а саме з травня 2020 року по жовтень 2020 року. Відповідно до відомостей з Реєстру застрахованих осіб державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, Індивідуальні відомості про застраховану особу вбачається, що в травні 2020 року позивачці нарахований прибуток в сумі 6516.56 грн., в червні -5936.31 грн., в липні -5091.00 грн., в серпні -300.00 грн., у вересні 00.00 грн., у жовтні - 5783.41 грн. Таким чином за даний період позивачці нарахована заробітна плата відповідачем, оскільки відповідачка в цей період працювала у ТОВ «КСГ «Дніпро», в сумі 23 627,28 грн. Згідно заявлених позовних вимог позивачка просить стягнути з відповідача невиплачену їй заробітну плату в сумі 22\~611.51 грн. Відповідно виходячи з меж заявлених позовних вимог суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, оскільки відповідач не заперечує факту невиплати позивачці заробітної плати за цей період. Доводи представника відповідача про те, що була домовленість що нарахована позивачці заробітна плати буде направлена на погашення спричиненої нею товариству шкоди, не можуть бути взяті судом до уваги. Оскільки відповідно до ч. 3 п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» - не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку. Доводи представника відповідача про те, що позивачка не зверталась до господарства із заявою про проведення з нею розрахунку також не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачка звернулась за їх вирішенням до суду. На час звільнення відповідачки та звернення нею із позовом до суду до вимог про стягнення нарахованої і невиплаченої працівникові заробітної плати позовна давність до даних вимог не застосовувалась. Відповідно до ст. 58 Конституції України - Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Оскільки внесені зміни до КЗпП України зміни погіршують правове становище працівника, тому не підлягають застосуванню до правовідносин, що виникли між позивачкою та відповідачем з приводу невиплати заборгованості із заробітної плати. Таким чином підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати в зв`язку з пропуском строку позовної давності суд не вбачає. Вирішуючи питання щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку і компенсації за втрату частини доходів, суд виходить з наступного. Відповідно до положень ч.1 ст. 117 КЗпП України - В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» - Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗПП України - Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. Як вбачається з наданих суду доказів позивачка знала щодо порушення її права на проведення розрахунку в день звільнення 07.10.2020 року, так як в день звільнення розрахунку з позивачкою не провели, доказів на спростування цього факту позивачка суду не надала. Таким чином право на подання позовної заяви про виплату позивачці середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсаційних виплат в останньої виникло з 07.10.2020 року і закінчилось 07.01.2021 року. Позивачка звернулась з позовом до суду лише 08.09.2023 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Посилання представника позивачки на те, що його довірительці відповідачем не була видана довідка про належні їй виплати в день звільнення, не може бути розцінена судом як поважна причина пропуску строку на звернення до суду в межах встановленого законодавством трьохмісячного строку. Оскільки навіть при відсутності такої довідки у позивачки було право заявити клопотання про її витребування у відповідача. Надати інші докази: розрахункові листки, банківські виписки, відомості з податкової служби про нараховані прибутки, тощо. Крім того позивачка працювала головним бухгалтером, бухгалтером вказаного товариства і була обізнана про належні їй нарахування та мала можливість, отримати документ про належні їй виплати. \~ \~ \~ У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц вказано, що:\~«строки звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами\~КЗпП України. Зазначені строки звернення до суду застосовуються виключно щодо спорів, які за своєю юридичною природою належать до трудового права. Так, частина перша\~статті 233 КЗпП України\~підтверджує визнання тримісячного строку як загального строку для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівників. Разом з тим виняток ця стаття встановлює для спорів про звільнення. Спір про звільнення - це спір за заявою про поновлення на роботі. Для звернення з позовами про поновлення на роботі встановлено місячний строк… якщо строк звернення до суду, установлений\~статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку». \~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до\~статті 234 КЗпП України\~у разі пропуску з поважних причин строків, установлених\~статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. \~\~\~\~\~\~\~\~Поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення (див. постанови Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 243/9604/18, від 02 грудня 2020 року у справі № 203/2276/19, від 29 червня 2021 року у справі № 588/1672/18). Позивачка клопотаня про поновлення їй строку позовної давності не подавала, причини пропуску строку звернення з позовом до суду не обґрунтувала, доказів поважності причин пропуску строків позовної давності не надала. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації частини втрати доходів не підлягають задоволенню в повному обсязі в зв`язку з пропуском строку позовної давності. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору за позовними вимогами про стягнення заборгованості із заробітної плати підлягають стягненню з відповідача на користь держави, оскільки в цій частині судом задоволенні позовні вимоги, а позивачка звільнена від сплати судового збору за даними вимогами відповідно до ст. 5 ЗУ «Про судовий збір». Сплачений позивачкою судовий збір в сумі 2\~147\~ грн.\~ 20\~ коп. покладається на позивачку і не стягується з відповідача, оскільки позивачці відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині, за якими цей судовий збір сплачений. \~ \~

Outcome: partial