Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-09 00:00:00

ТОВ «ФК Кредит-Капітал» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 4033454 від 04.02.2022 року у загальному розмірі 22 039,99 грн, а також понесені позивачем судові витрати у виді судового збору у розмірі 2422,40 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 04.02.2022 між ТОВ «Маніфою» та відповідачем шляхом підписання документів електронними підписами було укладено договір позики № 4033454, відповідно до якого відповідач отримав позику в сумі 4000 грн на строк до 06.03.2022 та зобов`язався її повернути, у тому числі сплатити проценти за користування позикою в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором. Незважаючи на це, відповідач не виконав свого обов`язку та не повернув надану йому позику у строки, передбачені кредитним договором, тому у відповідача перед ТОВ «Маніфою» утворилась заборгованість у загальному розмірі 22039,99 грн, з яких: 4000 грн заборгованість за тілом кредиту, 18 039,99 грн - заборгованість за відсотками. 02.11.2022 року ТОВ «МАНІФОЮ» та ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» уклали договір факторингу №02-11/2022, згідно якого ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «Маніфою», включно і до [PERSON] за кредитним договором №4033454 від 04.02.2022. В добровільному порядку погашати заборгованість за кредитним договором відповідач відмовляється, тому позивач звернувся до суду. У відзиві на позов представник відповідача адвокат Глушко З.В. зазначила, що строк кредитування становив 30 днів з 04.02.2022 по 06.03.2022. При цьому акційна процентна ставка становить 1,393 % на день, тому загальний розмір відсотків на строк кредитування не може перевищувати 1671,60 грн (4000 х 1,393% х 30). Позивач неправомірно нарахував у строк заборгованості борг за процентами поза межами строку кредитування. Крім того, позивач не надав виписку по рахунку відповідача на підтвердження зарахування позики. Зважаючи на зазначене, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача судові витрати у сумі 6500 грн, які відповідач поніс на професійну правничу допомогу. В судове засідання представник позивача не з`явився, в поданій до суду заяві представник позивача позов підтримав, просить розгляд справи провести без його участі. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату, місце і час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку згідно довідки про доставку електронного документу. Клопотань про відкладення розгляду справи ними не подано. Суд, дослідивши письмові докази у справі, проаналізувавши доводи, які містяться в заявах сторін по суті спору, приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи зі наступного. Суд установив, що 04.02.2022 між ТОВ «Маніфою» та [PERSON] електронними засобами укладено договір позики № 4033454, відповідно до якого ТОВ «Маніфою» надало відповідачу позику у розмірі 4000 грн шляхом їх зарахування на карту позичальника № [NUMBER] на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за її використання. Розділом 2 договору передбачено, що строк кредитування становить 30 днів до 06 березня 2022, процентна ставка фіксована 1,99 % в день, яка застосовується у випадку недотримання позичальником умов оплати процентів. У розділі 6 щодо відповідальності сторін, а саме у п.6.2 сторони договору обумовили, що у разі прострочення позичальником зобов`язання щодо повернення позики та сплати процентів за користування позикою (неправомірного користування позикою), за кожен день такого неправомірного користування нараховуються проценти на прострочену позику в розмірі: 1,01 % від суми позики. При нарахуванні процентів за цим пунктом договору позикодавець дотримується обмежень щодо нарахувань, що встановлені Законом України «Про споживче кредитування». З листа ТОВ «Універсальні платіжні рішення» № 2782_240820160442 від 20.08.2024 між зазначеним товариством і ТОВ «Маніфою» укладено договір на переказ коштів, на виконання якого 04.02.2022 здійснено переказ на суму 4000 грн на карту [NUMBER] . Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 4033454 від 02.11.2022, яку здійснило ТОВ «Маніфою» в період з 04.02.2022 по 02.11.2022, розмір заборгованості становить: 4000 грн - тіло кредиту, 18039,99 грн відсотки. З договору факторингу № 02-11/2022 від 02.11.2022 вбачається, що між ТОВ «Маніфою» та ТОВ «ФК Кредит-Капітал» укладений зазначений договір, за яким останнє набуло право вимоги по ряду кредитних договорів, зазначених в реєстрі боржників. В реєстрі боржників до договору факторингу за № 10305 містяться відомості щодо заборгованості відповідача за кредитним договором № 4033454, розмір якої становить 22039,99 грн та складається із 4000 грн заборгованості за тілом кредиту, 18039,99 грн заборгованості за відсотками. Відповідно до досудової вимоги № 21979259 від 08.11.2024 вбачається, що ТОВ «ФК Кредит-Капітал» звернулось до [PERSON] з вимогою, в який зазначило, що через відмову від повернення кредиту, передбаченого договором, несплату відсотків за користування кредитом виникла заборгованість у розмірі 22039,99 грн, яку товариство просило негайно погасити. Згідно зі ст.3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно з\~частиною ч.1\~ст.1046\~ЦК України\~за договором\~позики одна\~сторона (позикодавець)\~передає у\~власність другій\~стороні (позичальникові)\~грошові кошти\~або інші\~речі,\~визначені родовими\~ознаками,\~а позичальник\~зобов`язується\~повернути позикодавцеві\~таку ж\~суму грошових\~коштів (суму\~позики)\~або таку\~ж кількість\~речей того\~ж роду\~та такої\~ж якості. Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. З урахуванням викладеного, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація\~цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Аналіз доказів, які дослідив суд, свідчить, що 04.02.2022 між ТОВ «Маніфою» та [PERSON] укладено договір позики, за яким товариство надало останньому кредит у розмірі 4000 грн. Зміст договору містить всі істотні умови, стосовно яких їх сторони дійшли згоди: предмет договору (вид кредиту за способом його надання, розмір кредиту, валюта кредиту), умови щодо розміру процентів, типу процентної ставки, порядку сплати процентів, у випадку застосування змінюваної процентної ставки умови щодо порядку її обчислення та максимальний розмір збільшення процентної ставки за кредитом, строк повернення кредиту. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері регулюється Законом України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року. Про поширення норм зазначеного закону на правовідносини сторін договору позики сторони договору зазначили в самому договорі, зокрема у встановлені обмежень нарахування відсотків в якості відповідальності позичальника у розділі 6 договору. Письмові докази, які дослідив суд свідчать, що договір позики № 4033454 від 04.02.2022 укладений та підписаний з дотриманням вимог Закону № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року, у тому числі ст. 12, яка визначає обов`язкові умови договору про споживчий кредит (позики). Норми Закону № 1734-VIII підлягають застосуванню до відносин, які виникли між сторонами, оскільки договір позики, передбачає сплати процентів за користування наданими за таким договором грошовими коштами, крім того, сторони договору зазначили поширення цього закону на їх правовідносини, про що зазначено у тексті договору. Отже підстави вважати, що договір позики укладений з порушенням вимог законодавства, що регулюють порядок їх укладень, у суду відсутні. В письмовому запереченні проти позову представник відповідача зазначила, що позивач неправомірно розрахував розмір заборгованості за відсотками, що на її думку є підставою для відмови у задоволенні позову. Крім того, позивач не надав докази зарахування позичених коштів. З приводу зазначеного суд зазначає таке. Між сторонами виник спір з приводу заборгованості за договором позики, який укладений в електронній формі. Електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі інтернет) (частина перша статті 100 ЦПК України). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копія) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (частини друга п`ята статті 100 ЦПК України). Згідно правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 922/51/20 учасник справи на обґрунтування своїх вимог і заперечень має право подати суду електронний доказ в таких формах: 1) оригінал; 2) електронна копія, засвідчена електронним цифровим підписом; 3) паперова копія, посвідчена в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, в свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України). Таким чином подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Як вбачається з матеріалів справи, доказами зарахування позики відповідачу є лист ТОВ «Універсальні платіжні рішення» № 2782_240820160442 від 20.08.2024, в якому зазначені реквізити банківської карти позичальника такі самі, як і в самому договорі позики, укладення якого сторона відповідача не заперечує. Таким чином, відповідач належними, допустимими та достовірними доказами презумпцію правомірності договору позики та його виконання сторонами не спростував. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.509-510, 526 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Загальними умовами зобов`язання є те, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. \~ \~ \~ \~Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. (ст.525, 625 ЦК України). \~ \~ \~ \~Згідно із ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). \~ \~ \~ \~Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (ст.612 ЦК України). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Доказами, які дослідив суд, підтверджено, що у зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] умов договору позики № 4033454 від 04.02.2022, відповідач не повернув позику у сумі 4000 грн. Згідно фактичних обставин, які встановив суд, проценти за користування позиченими коштами нараховуються щоденно, а процентні ставки є фіксованими. Стосовно позовних вимог в частині суми заборгованості за відсотками суд зазначає таке. Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до умов договору позики сторони обумовили, що строк дії договору становить 30 днів. При цьому у справі відсутні докази погашення позичальником боргу за позикою, тому відсутні підстави застосування пільгової відсоткової ставки, на яку посилається представник відповідача (1,393 %), отже розрахунок відсотків в межах строку кредитування має здійснюватися згідно п. 2.4.2 за базовою процентною ставкою 1,99 %. Відповідно до умов договору сторони обумовили, що кредит надається на 30 днів, а строк кредитування становить до 06.03.2022. Позивач не надав суду доказів на підтвердження продовження строку кредитування після 06.03.2022 за договором позики. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05.04.2023 по справі № 910/4518/16 наголосила, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).\~Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України. \~Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Близькі за змістом висновки також сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №\~320/5115/17. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Зазначене не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення позики та сплати процентів за «користування позикою», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання. Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Отже, позивач має право отримати нараховані відсотки за правомірне користування позикою за ставкою 1,99 % від суми позики на день в межах строку правомірного користування позикою (з 04.02.2022 по 06.03.2022). Згідно правової позиції Верховного Суду, висловленій в постанові від 22.04.2024 по справі № 559/1622/19 суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд у будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем). Зважаючи, що сторони помилилися в розрахунку розміру заборгованості по відсотках, суд самостійно визначає таку заборгованість. З розрахунку заборгованості вбачається, що позивач розмір заборгованості за процентами розрахував за період з 04.02.2022 по 01.11.2022 та визначив таку заборгованість у сумі 18019,99 грн. Однак правомірне нарахування процентів за користування позикою обмежено періодом строку кредитування, який за обставинами справи триває 30 днів з 04.02.2022 по 06.03.2022. Таким чином, сума заборгованості за відсотками, яку має право отримати позивач в межах строку кредитування, становить 2388 грн (4000 грн розмір позики х 1,99 % в день х 30 днів). Позовні вимоги в іншій частині заборгованості за процентами (15651,99 грн) задоволенню не підлягають, оскільки в позовній заяві зазначена заборгованість віднесена до заборгованості за відсотками, що також підтверджується досудовою вимогою, в якій заборгованість за відсотками нарахована за користування кредитом. Таким чином, заборгованість за відсотками позивач розрахував виключно за користування позикою. Фактичні обставини справи свідчать про відсутність підстав для висновку про нарахування частини заборгованості за відсотками на іншій правовій підставі, тому правомірність такого нарахування, його правова природа, період нарахування в поєднанні з його виникненням, виходять за межі позовних вимог. Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню, а саме: у розмірі 6388 грн, що складається з: 4000 грн - заборгованість за позикою, 2388 грн заборгованість за відсотками за користування позикою. Вирішуючи питання\~щодо розподілу\~судових витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи,\~до яких\~належать судовий\~збір,\~витрати \~на професійну\~правничу допомогу,\~що здійснив\~відповідач,\~суд виходить\~з вимог\~ст.ст.133,\~137,\~139,\~141\~ЦПК України,\~згідно яких\~такі витрати\~позивача,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються на\~відповідача у\~разі задоволення\~позову.\~Для визначення\~розміру витрат\~на правничу\~допомогу з\~метою розподілу\~судових витрат\~учасник справи\~подає детальний\~опис робіт\~(наданих\~послуг),\~виконаних адвокатом,\~та здійснених\~ним витрат,\~необхідних для\~надання правничої\~допомоги. Розмір витрат\~на оплату\~послуг адвоката\~має бути\~співмірним із складністю\~справи та\~виконаних адвокатом\~робіт (наданих\~послуг), часом,\~витраченим адвокатом\~на виконання\~відповідних робіт\~(надання\~послуг), обсягом\~наданих адвокатом\~послуг та\~виконаних робіт, ціною\~позову та\~(або)\~значенням справи\~для сторони,\~в тому\~числі впливом\~вирішення справи\~на репутацію\~сторони або\~публічним інтересом\~до справи. Позивач при подачі позову з ціною у 22039,99 грн сплатив судовий збір у розмірі 2422,40 грн. Зважаючи на часткове задоволення позову, а саме на 6388 грн, то сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 702,10 грн (6388 / 22039,99 х 2422,4). Сторона відповідача у відзиві заявила клопотання про стягнення з позивача судових витрат на правову допомогу в сумі 6500 грн. В якості підтвердження понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу суду надано ордер серії ВІ № 1261958 від 26.12.2024, договір про надання правничої допомоги від 26.12.2024. Крім того, надано розрахунок суми гонорару за надану правничу (правову) допомогу та акт виконаних робіт. Згідно договору про надання правничої допомоги вартість правової допомоги, наданої відповідачу адвокатом Глушко З.В., визначена у фіксованому розмірі та становить 6500 грн. Згідно розрахунку суми гонорару за надану правничу (правову) допомогу та акту приймання виконаних робіт адвокатом виконано наступні роботи: ознайомлення зі справою в електронному вигляді, дослідження та аналіз документів по справі, аналіз судової практики у спорах даного характеру. Консультації та роз`яснення норм права клієнту у даному спорі. Узгодження правової позиції по справі 2000 грн, підготовка та подача відзиву на позов 4500 грн. Великою Палатою Верховного Суду у постанові по справі № 755/9215/15-ц, зроблено висновок, згідно якого\~ЦПК України\~передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції про ?захист? прав ?людини ?і основоположних? свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. \~ \~ \~ \~Зменшення розміру витрат на професійну правову допомогу можливе лише у разі заявлення відповідного клопотання сторони. Згідно ч.6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Документи щодо витрат відповідача, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги при розгляді судом даної справи представник відповідача подавав засобами\~ЕК ЄСІТС,\~отже сторона\~позивача,\~яка також\~зареєстрована в\~ЄСІТС та\~має ЕК,\~ була\~своєчасно ознайомлена\~з їх\~змістом та мала достатньо часу надати їм свою оцінку та подати свої заперечення за їх наявності. Заперечення щодо неспівмірності витрат відповідача витрат на правову допомогу позивач суду не надав. Зважаючи, що позов відхилений у частині (71,01 %), тому,

Outcome: partial