Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє представник, звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] борг за договором позики у розмірі 40 000, 00 доларів США, 9 842,40 гривень- інфляційні втрати, три проценти річних в розмірі 9 143,21 гривень та пеню в розмірі 3 297,28 доларів США. В обґрунтування позову зазначено, що 01.05.2024 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого останній отримав 40 000,00 доларів США, строк повернення було погоджено до 01.08.2024 року. Однак всупереч умовам договору [PERSON] своєчасно не повернув борг. Відповідно до ст.625 ЦПК України, якщо боржник прострочив виконання грошового зобов`язання, то на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інше не встановлено договором або законом, у зв`язку з вищевикладеним представник позивача просить стягнути з відповідача суму інфляційних втрат у розмірі 9 842,40 грн. за період з 01.08.2024 по 07.10.2024 року та 3 % річних у розмірі 9 143,21 грн за той самий період. Крім того, з тексту розписки вбачається, що [PERSON] зобов`язався сплатити пеню в розмірі 2% від суми за кожний тиждень прострочення, що станом на день подання позову становить 3 297,28 доларів США. Враховуючи викладене, позивач був змушений звернутися до суду для захисту своїх прав. Ухвалою суду провадження у справі було відкрито в порядку загального позовного провадження, відповідачу було надано час для подання відзиву. Представником відповідача було подано до суду відзив на позовну заяву. В обгрунтування якого зазначено, що відповідач не заперечує факт власноручного складання боргової розписки про отримання від [PERSON] грошової суми у розмірі 40 000,00 доларів США, однак зазначає, що підставою для складання розписки стали погрози та тиск з боку позивача. Складанню спірної розписки передували ділові взаємовідносини сторін, а саме торгівля на криптовалютних біржах. Представник вказує, що позивач розумів, що інвестує 40 000,00 доларів США на відповідний онлайн гаманець, щоб у подальшому отримувати доходи від фінансової діяльності відповідача, який займався торгівлею на криптовалютних біржах. Однак у липні 2023 року внаслідок стрімкого падіння криптовалют, інвестиції позивача та відповідача, зокрема 40 000,00 доларів США, виявились тимчасово знеціненими. У зв`язку з цим, [PERSON] вважав, що саме з вини [PERSON] поніс інвестиційних втрат, і саме останній повинен був відшкодувати йому збитки у сумі 40 000,00 доларів США. Також представник вказує, що складаючи спірну розписку відповідач був переконаний, що вона не матиме жодної юридичної сили та носить фіктивний характер, оскільки фактично [PERSON] ніяких грошей у борг у позивач не брав, факту передачі грошей від позивача не було. Також відповідач заперечує що між ним та позивачем склалися договірні відносини, які випливають з договору позики, а також той факт, що [PERSON] брав гроші у [PERSON] в борг та не виконав своїх зобов`язань. У позовній заяві позивач вказує, що сума боргу становить 40 000,00 доларів США, та в цій же заяві зазначає, про борг у сумі 1 640 400,00 грн. на який позивач нараховує інфляційні збитки, що суперечить чинному законодавству. Оскільки позивач надає інформацію про грошові кошти у доларовому еквіваленті, то норми ч.2 ст.625 ЦК України не підлягають застосуванню. Також представником позивача у порядку ст.93 ЦПК України були поставлені десять запитань. Враховуючи викладене, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представником позивача були надані пояснення, у яких вказано, що складання відповідачем спірної розписки було наслідком отримання ним коштів у розмірі 40 000,00 доларів США, мета позики позивачу невідома, зміст позики передбачає надання коштів у борг з наступним його поверненням, в свою чергу норми які вимагають погодження підстав отримання коштів у борг немає. Крім того, термін на який було укладено розписку був обраний відповідачем. Стосовно того, що з боку позивача відносно відповідача надходили погрози, то представник вказує, що такі звинувачення з боку відповідача є безпідставними, оскільки нічим не підтверджені. У разі наявності таких підстав відповідач мав звернутися до правоохоронних органів з відповідною заявою, однак доказів звернення стороною відповідача не надано. Крім того, представник позивача звертає увагу суду на те, що дії відповідача відображені у відзиві є додатковим доказом отримання ним коштів та небажання їх повертати. Також позивачем у порядку ст.93 ЦПК України письмово було надані відповіді на питання, поставлені представником відповідача у заяві по суті. Судом було призначено справу до судового розгляду. 13.03.2025 року від представника позивача надійшли додаткові пояснення, у яких останній вказав, що станом на дату звернення до суду, пеня яку [PERSON] згідно розписки зобов`язався сплатити в розмірі 2% від суми боргу за кожний тиждень прострочення, складала 3 297,28 доларів США, однак станом на 13.03.2025 року минуло вже 32 тижні прострочення, тому розмір пені становить 25 600 доларів США. У судовому засіданні представник позивача на задоволенні позову наполягав. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи і оцінюючи все в сукупності, суд приходить до таких висновків. Як передбачено ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі статтею 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Відповідно до статтею 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, оформлений борговою розпискою від 01.05.2024 року, за змістом якої відповідач отримав у борг грошові кошти у розмірі 40 000,00 доларів США та зобов`язався повернути кошти в повному обсязі в строк до 01.08.2024 року та виплатити пеню в розмірі двох відсотків від суми за кожен тиждень прострочення (а.с. 14-15). 18.09.2024 року на адресу відповідача була направлена претензія про повернення боргу, однак кошти за договором позики позивачу не повернуті, (а.с.16-19), внаслідок чого за відповідачем утворилась заборгованість. Згідно ч.2 ст.509, ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з положеннями статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до ч.1 та ч.3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до вимог ст ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Отже, положення норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Таким чином, наявність оригіналу розписки у позикодавця згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Великої палати Верховний Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464-3790/16-ц за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Представник відповідача у відзиві вказує, що [PERSON] не заперечує факт власноручного складання боргової розписки про отримання від [PERSON] грошової суми у розмірі 40 000,00 доларів США, однак зазначає, що підставою для складання розписки стали погрози та тиск з боку позивача, також зазначає, що складанню спірної розписки передували ділові взаємовідносини сторін, а саме торгівля на криптовалютних біржах. Однак представником відповідача не долучено до матеріалів справи жодного належного доказу, який би підтверджував його вищевказані доводи. Аналізуючи долучену позивачем до матеріалів справи розписку, судом встановлено, що розписка підписана позичальником - відповідачем, тобто факт укладення договору і отримання позичальником коштів за договором підтверджено належним (письмовим) доказом. Сторони дотримались письмової форми договору. Таким чином, позивач довів факт укладення договору і факт передачі ним коштів позичальнику на вказаних у розписці умовах, тобто виконання ним умов договору. Відповідач свої договірні зобов`язання за договором позики не виконав і не повернув позикодавцю позичені у нього кошти у сумі і у строк, визначений договором, до 01.08.2024 року. Враховуючи, що судом встановлено факт укладення між сторонами договору позики від 01.05.2024, та відповідно факт існування боргового зобов`язання, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу у розмірі 40 000,00 доларів США та пені у розмірі 25 600 доларів США. Одночасно із заявленням вимог про повернення суми основного боргу позивач заявив вимогу про стягнення з відповідача 3% річних, нарахованих за період з 01.08.2024 по 07.10.2024 року у розмірі 9 143,21 грн. та інфляційних збитків у розмірі 9 842,40 грн. Така вимога позивача ґрунтується на вимогах статті 625 ЦК України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 на території України введено воєнний стан, який триває і на даний час. Пунктом 18 Прикінцевого та перехідних положень ЦК України визначено, що період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Отже, оскільки у період з 01.08.2024 по 07.10.2024 року в Україні діяв воєнний стан, а відтак відповідач звільнений від сплати 3% річних від прострочення грошового зобов`язання у відповідності до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а тому суд прийшов до переконання про те, що у такій позовній вимозі необхідно відмовити. Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат. За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року N1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15, постанову Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-474цс16, постанову Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1672цс16, постанову Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17). Іноземна валюта, визначена у договорі, не підлягає індексації, оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. Таким чином, у даній справі, норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції не поширюються на спірні правовідносини, оскільки відбулося прострочення грошового зобов`язання визначеного в іноземній валюті, яка не підлягає індексації. Як наслідок, є безпідставними і необґрунтованими вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат за порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти виражені в іноземній валюті, тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача інфляційних витрат в розмірі 9 842,40 грн. Відповідно до статті 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Як вбачається з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності приходить до переконання, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики від 01.05.2024 року в сумі 40 000,00 доларів США та пені у розмірі 25 600 доларів США. Відповідно дост. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Беручи до уваги вище викладене, зважаючи на те, що позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 15 035,20 грн.

Outcome: partial