Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, в якому просить стягнути з Державного бюджету України через ДКС України на користь позивача 3% річних у розмірі 12 069 грн. та інфляційні нарахування у розмірі 34083,69 грн. В обґрунтування\~позовних вимог\~позивач зазначає,\~що Рішенням\~Радомишльського районного\~суду Житомирської\~області від\~22\~грудня 2022\~року по\~справі 289/1344/22,\~позовні вимоги\~ [PERSON] задоволено частково. Стягнуто із Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь позивача 500 тис. грн. відшкодування моральної шкоди, завданої в зв`язку із знаходженням під слідством та судом та 8 тис. грн. витрати на оплату правничої допомоги. Постановою Житомирського апеляційного суду від 28.03.2023, рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 22.12.2022 змінено, вирішено: стягнути із Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь позивача 364703 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої в зв`язку із знаходженням під слідством та судом та 8 тис. грн. витрати на оплату правничої допомоги. 04 травня 2023 року [PERSON] звернувся із заявою до ГУДКС в Житомирській області України про безспірне списання коштів з Державного" бюджету для відшкодування (компенсації), долучивши оригінал виконавчого листа № 289/1344/22. Після здійснення заходів, передбачених Порядком № 845, ГУДКС у Житомирській області направило до Державної казначейської служби України пакет документів щодо стягнення з Державного бюджету України на користь позивача грошових коштів в розмірі 364703 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 8 тис. грн. витрати на оплату правничої допомоги, а всього 372703 грн. Вказаний пакет документів до Казначейства надійшов 30.05.2023, що підтверджується копією листа від 28.08.2023. Однак, у передбачений законом тримісячний термін рішення суду виконане не було, а кошти на рахунок позивача в повному обсязі надійшли лише 27.09.2024 року. Отже, на користь позивача підлягають стягненню 3% річних та інфляційні втрати за прострочення виконання судового рішення, за період з 31 серпня 2023 року по 27 вересня 2024 року, в розмірі 3% річних що згідно розрахунку становить 12069,45 грн. та інфляційні втрати, які згідно розрахунку становлять 34083,69 грн. Позивач в судове засідання не з`явився, у поданій, через свого представника адвоката Міхненко С.Д. до суду заяві просить проводити розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задоволити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Своїм правом на надання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався, заяв і клопотань до суду не подавали. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено,\~що згідно\~Рішення Радомишльського\~районного суду\~Житомирської області\~від 22\~грудня 2022\~року по\~справі 289/1344/22,\~позовні вимоги\~ [PERSON] задоволено частково. Стягнуто із Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь позивача 500 тис. грн. відшкодування моральної шкоди, завданої в зв`язку із знаходженням під слідством та судом та 8 тис. грн. витрати на оплату правничої допомоги. Постановою Житомирського апеляційного суду від 28.03.2023, рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 22.12.2022 змінено, вирішено: стягнути із Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь позивача 364703 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої в зв`язку із знаходженням під слідством та судом та 8 тис. грн. витрати на оплату правничої допомоги. Постанова Житомирського апеляційного суду від 28.03.2023 набрала законної сили. 01 травня 2023 року Радомишльським районним судом Житомирської області видано виконавчий лист по справі 289/1344/22. 04 травня 2023 року [PERSON] подав заяву до ГУДКС в Житомирській області України про безспірне списання коштів з Державного бюджету для відшкодування (компенсації), до якої долучив оригінал виконавчого листа № 289/1344/22. З інформації, що міститься в листі ДКЗУ № 5-06-06/15537 від 28.08.2023 року наданої [PERSON] на запит його представника, виконавчий лист Радомишльського районного суду Житомирської області виданий по справі 289/1344/22, в казначейській службі обліковується на виконанні з 30.05.2023 року. Згідно виписки по картковому рахунку позивача, кошти в сумі 372703,00 грн., згідно виконавчого листа у справі № 289/1344/22 надійшли 27.09.2024 року. Відповідно до ч. 1\~ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Як визначено у ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Згідно ч. ч. 1, 2\~ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~і\~статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до\~ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1\~ст. 509 ЦК України). Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~ст. 11 цього Кодексу\~(ч. 2\~ст. 509 ЦК України). Як визначено у ч. 2\~ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (постанови Великої палати Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)). Відповідно до ч. 4\~ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей. Як визначено у ч. 1\~ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій\~статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Відповідно до ч. 2\~ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження», рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейських обслуговування бюджетних коштів. Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845\~затверджено «Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», яким встановлюється механізм, особливості виконання рішень про стягнення коштів з вказаних органів. Згідно ч. 2\~ст. 625 ЦК України, у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4\~ст. 263 ЦПК України). Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 20.01.2016 року у справі № 6-2759цс15 (про те, що правовідносини стосовно виконання судових рішень урегульовані\~Законом України «Про виконавче провадження»\~і до них не можна застосовувати приписи про цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України)), а також від 02.03.2016 року у справі № 6-2491цс15 (про те, що\~ст. 625 ЦК України\~поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а ч. 5\~ст. 11 цього Кодексу\~не дає підстав для застосування положень\~ст. 625 ЦК України\~за наявності деліктних, а не зобов`язальних правовідносин), та вказала, що у\~ст. 625 ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення; приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що\~ст. 625 ЦК України\~розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5\~ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5\~ЦК України\~поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5\~ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5\~ЦК України). Отже, у\~ст. 625 ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18), від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19.06.2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18)). Крім того, у постанові Верховного Суду від 08.04.2020 року у справі № 339/400/16-ц (провадження № 61-14114св19) зазначено, що положення\~статті 625 ЦК України\~передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. У рішенні суду визнано грошові зобов`язання держави, визначено їх розмір; ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку вимоги частини другої\~статті 625 ЦК України\~підлягають застосуванню. Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). У постанові Верховного Суду від 18.11.2020 року у справі № 554/5980/18 (провадження № 61-7636св19) зроблено висновок про те, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Отже, у разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи ч. 2\~ст. 625 ЦК України. Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»\~не обмежує поширення дії\~ст. 625 ЦК України\~на правовідносини щодо прострочення виконання боржником (зокрема, державою) його грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежує можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Відповідно до ч. 6\~ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно\~ст. 76 ЦПК України\~встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Як визначено у ч. ч. 1, 2\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до\~ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так, виконавчий лист Радомишльського районного суду Житомирської області виданий по справі 289/1344/22 в казначейській службі обліковується на виконанні з 30.05.2023 року. Згідно виписки по картковому рахунку позивача, кошти в сумі 372703,00 грн. згідно виконавчого листа у справі № 289/1344/22 надійшли 27.09.2024 року. Суд вважає, що 3% річних та інфляційні втрати за прострочення виконання рішення суду слід стягувати не з дня ухвалення судом постанови про стягнення коштів на користь позивача, а з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передував дню повного виконання судового рішення, що узгоджується із правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.10.2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22) п.84. Отже, три місяці для виконання виконавчого листа № 289/1344/22 від 22.12.2022 року, пред`явленого до виконання ДКС України, сплинули 30.08.2023 року. Тому днем початку прострочення держави-боржника та нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції на підставі ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~є 31.08.2023 року, а кінцевою датою нарахування - 26.09.2024 року (переддень повного виконання рішення суду у справі № 289/1344/22). У цьому періоді було 393 дні прострочення, і відповідно позивачем помилково проведено обрахунок за період в 394 дні. За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню за весь час прострочення, а саме, з 31.08.2023 року по 26.09.2024 року (включно), три проценти річних та інфляційні втрати у розмірі згідно розрахунку позивача, правильність якого відповідачем спростована не була, не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача. На підставі викладеного, позовні вимоги [PERSON] до ДКС України про стягнення з Державного бюджету України на користь позивача за весь час прострочення з 31.08.2023 року по 26.09.2024 року включно (393 дні) трьох процентів річних у розмірі 12038,82 грн. та інфляційних втрат у розмірі 33997,18 грн. підлягають задоволенню. Щодо підсудності справи суд зазначає, що статтею 19 ЦПК України\~визначено, що у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 1\~ст. 19 ЦПК України\~суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, що виникають із приватноправових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. Пунктом 1 частини першої\~статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України\~визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження. Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 805/4505/16-а, провадження № 11-574апп18). Публічно-правовий спір має також особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду. Отже, вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі залежить від характеру спірних правовідносин. Інфляційні втрати та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання, відтак зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 року у справі №910/4590/19). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 09.02.2021 року у справі № 520/17342/18 зробила висновок про те, що, ураховуючи акцесорний характер визначених\~ст. 625 ЦК України\~зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір. Оскільки основні вимоги розглянуті в порядку цивільного судочинства, то і похідні вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову - на відповідача. При звернені до суду [PERSON] було сплачено 1211,20 грн. судового збору, що підтверджується платіжною квитанцією. Враховуючи задоволення заявлених вимог позивача, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача судові витрати у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: partial