Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-03 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до суду, яким просить позбавити [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , батьківських прав на сина [PERSON] , [INFO] , матір`ю якого є [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 13 вересня 2013 року позивач [PERSON] , уклала шлюб з [PERSON] (актовий запис № 1183). [INFO] у них народився син [PERSON] (актовий запис № 2316 від 24.12.2014р.), який зареєстрований за місцем проживання позивача (довідка Реєстру територіальної громади міста Харкові від 16.04.2024р.). Згідно рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2016р. шлюб між позивачем та [PERSON] за позовом позивача розірвано (справа № 643/10975/16-ц). 26 вересня 2019 р. Московський районний суд м. Харкова видав судовий наказ № 643/11888/19 про стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісяця на сина [PERSON] на користь позивача, виконання якого накладено на Індустріальний відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. 19 січня 2023 р. позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] та взяла його прізвище - [PERSON] (актовий запис № 27). Позивач також зазначила, що деякий час після розірвання шлюбу відповідач мав бажання спілкуватися з сином, зустрічався з ним, намагаючись займатися його вихованням. Проте згодом, починаючи з вересня 2021 року він повністю втратив інтерес до дитини, поклавши обов`язки по його утриманню та створенню належних умов для життя на позивача. Відповідач став вести асоціальний спосіб життя: вживаючи наркотики, він не працював, аліменти не сплачував, дитині ніяким чином не допомагав, з ним не підтримував ніяких відносин, не телефонував, його долею не цікавився. Жодного разу син не отримав від батька будь-якого подарунка чи поздоровлення із днем народження, або іншими святами, навіть доброго слова від нього він не чув. Участі у вихованні сина відповідач не бере, що виражається, зокрема, у тому, що він не піклується про фізичний та духовний розвиток сина, не переживає за його навчання у школі, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що порушує нормальне самоусвідомлення дитини, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею життєвого кругозору. Відповідач ігнорує виконання судовий наказ про стягнення з нього аліментів, що підтверджується розрахунком заборгованості, що її встановлено старшим виконавцем Індустріального відділу ДВС у місту Харкові СМУМЮ Миргородською О.Ю. по примусовому виконанню судового наказу, виданому 26.09.2019 р. Станом на 01.05.2024р. складає 167618 грн.50 коп. У зв`язку з тим, що боржник не виконує рішення суду, 27.03.2023р. державним виконавцем накладений на нього штраф на мою користь у сумі 61916.75 грн., який він не сплатив. В зв`язку з зазначеним, позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13.05.2024 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі, з метою виконання ч.1 ст.189 ЦПК України справу призначено до розгляду у підготовче судове засідання. 13.06.2024 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач зазначає, що заявлені позовні вимоги відповідач не визнає у повному обсязі з огляду на таке. Звертаючись до суду, позивач зазначає, що батько не виявляє бажання спілкуватися з сином, однак дане твердження не відповідає дійсності. Після розірвання шлюбу [PERSON] завжди виявляв бажання та шукав можливість бачитися зі своїм сином [PERSON] . Він приходив на перший дзвоник свого сина, збирав його на прогулянки, їздив з ним на дачу, відвідував ігрові кімнати, ходив на пікніки та багато іншого. Однак, сама Позивач чинить перешкоди у спілкуванні з сином Відповідачу, вона перестала давати можливість забирати сина, спілкуватися з ним навіть по телефону чи будь- якими іншими засобами зв`язку. Все це почалось коли [PERSON] почала проживати зі своїм новим чоловіком [PERSON] . Хоча будь-яких негативних факторів у спілкуванні сина з Відповідачем не було. Відповідач дуже любить сина і йому не зрозумілі взагалі підстави цього позову. Відповідач зазначив, що він втратив роботу, не має офіційного доходу, саме тому він не зміг в повному обсязі сплачувати аліменти. Однак, коли була змога, він завжди перераховував [PERSON] кошти на тримання сина. Всі квитанції, не збереглися. Крім того, позивач зазначає, що відповідач став вести асоціальний спосіб життя, вживає наркотики. Однак, дане твердження знову як і всі підстави позову не відповідають дійсності. Відповідач ніколи не перебував на обліку в наркологічному диспансері, не звертався з усього приводу до лікарів. Жодний асоціальний спосіб життя Відповідач не веде, навпаки є гарним прикладом для своєї дитини. Це також зможуть підтвердити свідки. 24.09.2024 представником відповідача подано клопотання про долучення доказів, в якому зазначено, що відповідно до Довідки № 774 від 13 червня 2024 року [PERSON] на диспансерному обліку не перебуває у КНП ХОР «Обласна клінічна наркологічна лікарня». Невживання будь-яких психотропних речовин також підтверджується Довідкою № 21/16 про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин. 14.10.2024 року до суду надійшло повідомлення від Служби у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про те, що залучення до участі у справі в якості третьої особи представника Службу у справах дітей по Немишлянського району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради є неналежним. В зв*язку з зазначеним просили замінити Службу у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради із числа третіх осіб за неналежністю та залучити до участі у справі в якості третьої особи належну юридичну особу - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради. 12.11.2024 позивач подала пояснення на відзив, в яких зазначила, що відповідач заявив, що після розірвання шлюбу з нею він завжди виявляв бажання та шукав можливість бачитися зі своїм сином [PERSON] . Така заява не відповідає дійсності і нічим не підтверджується, оскільки, якщо відповідач і спілкувався з дитиною і бачився з нею, то це було до досягнення нею трьох років, коли із своїми батьками вони разом їздили влітку на дачу. Щодо першого дзвоника сина, то це було лише декілька разів в 2021 році, до того ж слід взяти до уваги, що до школи готувала та збирала [PERSON] тільки позивач. Після цього батько сина не бачив, ним не цікавився, йому не допомагав, вихованням не займався, подарунки не робив, із святами не вітав. Так, одного разу, в 2021 році, відповідач взяв дитину з собою для проведення вільного часу, проти чого я не заперечувала. Але ця зустріч закінчилася тим, що відповідач залишив його на незнайому людину, а сам пішов по своїх справах. Після цього інциденту [PERSON] не спав ніч, плакав, а потім заявив, що більше не хоче бути з батьком. Відповідач не зміг налагодити контакт з сином, нічого не зробив для зближення з ним для встановлення емоційного зв`язку, ніколи не намагався дійсно займатися його вихованням, за весь час лише одного разу [PERSON] отримав від відповідача подарунок на день народження. В результаті [PERSON] не виявляє бажання бачитися з батьком, спілкуватися з ним, ніколи за ним не сумує, навпаки, на мої пропозиції з ним зустрітися відповідає відмовою, адже для нього кожна зустріч закінчувалася стресом. Отже, радість сина от зустріч з батьком і, як наслідок, його веселість, усміхненість та активність, про які йдеться в відзиві на позов, є лише вигадкою відповідача. Також позивач вказала, що неодноразово вона зверталася до відповідача з проханням допомагати синові, підтримуючи його хоча б матеріально, проте прохання залишалися без уваги. Під час перебування сина у лікарні просила відповідача придбати для нього ліки, проте він заявив про відсутність у нього грошей. Долучена до відзиву квитанція про поштовий переказ датована 24.05.2024р., тобто тоді, коли позов був вже на розгляді в суді, а тому не може бути прийнята як доказ матеріальної підтримки дитини. Відповідач за власною волею припинив спілкування з сином в 2021 року, і ця ситуація в інший бік не змінилася би, якби позивач в 2024 році не звернулася до суду. Відповідач не надав суду належних доказів щодо його щирого бажання приймати участь у вихованні дитини. Одночасно немає безперечних доказів перешкоджання спілкуванню батька з сином. Поведінка [PERSON] , його відношення до виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина, свідчить про стійке небажання відповідача займатися його вихованням, а отже і фактичним ухиленням від цього. Ухвалою суду від 14.11.2024 замінено третю особу - Службу у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради на Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради. 22.11.2024 від Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності та надано висновок щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . 05.12.2024 року до Фрунзенського районного суду надійшло клопотання представника відповідача Лопатюк Юлії Леонідівни про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції в системі відеоконференцприйому «EasyCon». Ухвалою суду від 05.12.2024 клопотання представника відповідача Лопатюк Юлії Леонідівни задоволено. Ухвалою суду від 11.22.2024 підготовче засідання у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] закрито та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач в судовому засіданні підтримала позовну заяву, просила її задовольнити та пояснила, що відповідач не цікавиться життям, здоров`ям та освітою дитини. Дитина немає бажання з ним спілкуватися, приходить від нього в стресовому стані. [PERSON] переслідує сина. З вересня 2021 року він не спілкується з сином, не намагався привітати дитину з днем народження. Мати відповідача спілкується з онуком. Останнім часом, коли дитина гуляє на подвір`ї, відповідач стоїть біля дерева та за ним слідкує, дитину це лякає, та він не хоче з ним спілкуватися. Як вказала позивач, в березні 2022 року [PERSON] дзвонив та просив запросити на розмову сина, що з ним нібито попрощатися, оскільки він вмирає. Позивач вважає, що такими діями відповідач руйнує психіку дитини. Тим паче, що на той час ніякої загрози його життю не було. Аліменти відповідач не сплачує, останній раз були аліменти в листопаді 2024 року 630 грн., це всі аліменти з 2019 року. Позивач зверталась до лікаря психолога, якій вказав, що спілкування з батьком негативно впливає на [PERSON] . Позивач проживає з новим чоловіком 6 років, офіційно одружилися 2 роки тому, з 19.01.2023 року. Новий чоловік відноситься до [PERSON] , як до рідного сина. Розлучилася з [PERSON] , коли було сину 2 роки, у 2016 році. Причиною розлучення, було, те, що відповідач вживав наркотики. З грудня 2016 по 2021 рік відповідач спілкувався з дитиною, до того моменту поки вона не подала на аліменти, потім бажання пропало, можливо, що він одружився вдруге. Також позивач вказала, що до подання позову у відповідача не було бажання спілкуватися з дитиною. Позивач вказала, що відповідач вводить в оману суд, коли говорить, що у нього не має грошей, оскільки його інтереси у суді представляє адвокат за договором, на якого у відповідача знайшлись кошти. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі, зазначив, що колишня дружина заборонила спілкуватися з дитиною. У неї на цей час нова сім`я, тому вона не дає сина для спілкування. Раніше у них були гарні стосунки з сином. Він деякий час працював у Польщі, висилав гроші або одяг. Про судовий наказ про стягнення аліментів йому не було відомо, не жив за адресою реєстрації. Відповідач заперечує факт вживання наркотичних засобів, при дитині міг алкоголь вживати тільки коли були свята. [PERSON] вказав, що дуже любе свого сина. Стосовно переслідування дитини пояснив, що коли проходив через дитячий майданчик, там де проживає колишня дружина, він побачив сина і став за ним спостерігати, оскільки дуже за ним сумує. Йому не давали з дитиною спілкуватися. Хотів привітати дитину з днем народження, але позивач не дала це зробити, тому його мати передавала подарунок. До органу опіки не звертався. В лікарні робили операцію, він боявся, тому подзвонив позивачу та попросив поспілкуватися з дитиною, бо може трапитися, що завгодно, позивач відмовила. В подальшому просила не приходити до садочку. На теперішній час у нього немає можливості спілкування з дитиною. Зарплату, ще не отримував, але має намір погасити всю заборгованість по аліментам. Представник відповідача Лопатюк Ю.Л. проти позову заперечувала, та пояснила, що [PERSON] намагався спілкуватися дитиною. Він намагається сплачувати аліменти. Раніше не сплачував аліменти бо втратив роботу та перебував у лікарні. Фізично не мав можливості оплачувати. В задоволенні позову просила відмовити в повному обсязі. Третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності. У судовому засіданні були допитані свідки. Так свідок [PERSON] пояснила, що позивача та відповідача знає. З [PERSON] знайомі з 2008 року, зі школи, вона її найкраща подруга. З [PERSON] знайомі давно. [PERSON] хрестила доньку свідка. [PERSON] не допомагав фінансово, коли дитині, було щось потрібно. Він самоусунувся від виконання свої обов`язків. Грошей не давав. Коли [PERSON] , каже, що папа мені подаровав, або ми гуляли, маючи на увазі нового чоловіка [PERSON] . Про [PERSON] дитина не згадує. Перешкод у спілкування з дитиною [PERSON] , вона не бачила. Відповідач перестав цікавитися дитиною 6 років назад. Стосовно вживання [PERSON] наркотичних засобів, вона з дитиною про це не розмовляла. Коли була у дитини грижа, коштами [PERSON] не допомагав. Зі слів [PERSON] , [PERSON] кожного дня приходить до неї на район, та дитина його боїться. Дитині 9 років, і він вже сам розуміє вже всю ситуацію. Свідок [PERSON] пояснила, що вона мати відповідача. [PERSON] хотів привітати дитину, але [PERSON] сказала, щоб не нагадували про тата, щоб не травмувати дитину питаннями про тата. Тому свідок привітала дитину з днем народженням. Коли [PERSON] був у Польщі, він передавав кошти, свідок купувала дитині одяг. Коли [PERSON] підняла тему за наркотики, свідок запитала у [PERSON] - він сказав, що не вживає. Стосунки у [PERSON] та [PERSON] були гарні, як у тата з сином. [PERSON] хоче бачити та спілкуватися з дитиною. Після того, що сталося на майданчику, [PERSON] зателефонувала та попросила її, щоб [PERSON] не чіпав його, але [PERSON] хотів, тільки його побачити. Свідок [PERSON] пояснила, вона двоюрідна сестра [PERSON] . Її батько та мати [PERSON] рідні брат та сестра. Раніше у [PERSON] та [PERSON] були гарні стосунки, дитина реагувала на [PERSON] добре, вони їздили відпочивати разом. Нового чоловіка [PERSON] вона не знає, але зі слів [PERSON] конфлікти були, у [PERSON] нового чоловіка [PERSON] , та дитини. [PERSON] дуже намагався спілкуватися з дитиною. Свідок впевнена, що дитина його не бачила в стані наркотичного сп`яніння або алкогольного сп`яніння. Свідок вказала, що вона також не бачила [PERSON] в стані наркотичного сп`яніння або алкогольного сп`яніння. Працює він в цеху з пошиву взуття. Проживає він у власній 2 кімнатній квартирі, яка добре облаштована та достатньо спальних місць. Свідок [PERSON] пояснив, що він є вітчимом [PERSON] , на протязі 25 років. Мешкає разом з матір`ю [PERSON] в цивільному шлюбі. До дитини [PERSON] відносився добре, у них були гарні відносини. В наркотичному стані [PERSON] він не бачив. Періодично працює в цеху робить взуття. Зі слів [PERSON] знає, що коли були проблеми з роботою не платив гроші, коли просила [PERSON] . Також знає, що [PERSON] не дає спілкуватися з дитиною. Він приходив до [PERSON] , а вона йому не давала змоги спілкуватися з сином. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так судом встановлено, що 13.09.2013 у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову ХМУЮ, актовий запис № 1183 між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, після реєстрації шлюбу позивачу присвоєно прізвище [PERSON] . Вказаний факт підтверджується рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02.12.2016, яким вирішено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 13.09.2013 у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову ХМУЮ, актовий запис № 1183- розірвати. Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] . Батьками [PERSON] , [INFO] , є батько: [PERSON] та мати [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 24.12.2014 року Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 19.01.2023 [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] у Салтівському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 19.01.2023, актовий запис № 27, після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини - [PERSON] . Позивач [PERSON] , [INFO] , разом із сином [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (довідка про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 16.04.2024. Відповідно до повідомлення комунального закладу «Харківський ліцей № 97 Харківської міської ради» від 26.04.2024 № 120/01-28/24 - [PERSON] навчається в 3- Б класі КЗ «Харківський ліцей № 97 Харківської міської ради» з 31.08.2021 року (наказ про зарахування по ХЗОШ №97 ХМР ХО від 31.08.2021року № 100-у). Участь у житті та вихованні [PERSON] бере мати хлопчика, [PERSON] , яка систематично спілкується з адміністрацією ліцею та класним керівником, цікавиться здобутками та досягненнями дитини, відвідує батьківські збори. Окрім того, два роки поспіль мати бере активну участь у проведенні загальношкільних акціях «Від серця до серця», «Запали вогник у серці». Батько з 2022/2023 навчального року по теперішній час у закладі освіти не з`являвся, участі у житті закладу не бере. Відповідно до повідомлення комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка №7» Харківської міської ради від 24.04.2024 р. за №185 вбачається, що Малолітня дитина [PERSON] , [INFO] перебуває під наглядом фахівців поліклініки з народження. За інформацією лікаря-педіатра, з яким підписана декларація про надання первинної медичної допомоги [PERSON] , за час спостереження, дитину до фахівців поліклініки супроводжувала мати - [PERSON] . Згідно розрахунку заступника начальника Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Харкові СМУМЮ (м. Харків) Гордійчук В.С. від 19.09.2022 заборгованість зі сплати аліментів боржника [PERSON] на неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , станом на 01.02.2020 року складає -16 258,25 грн. Згідно розрахунку старшого державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Харкові СМУМЮ Миргородської О.Ю. від 30.04.2024 заборгованість зі сплати аліментів боржника [PERSON] на неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , станом на 01.05.2024 року складає -167618,50 грн. Відповідно до постанови заступника начальника Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Гордійчук Вероніки Сергіївни про накладення штрафу від 27.03.2023 - за наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки накладено на боржника [PERSON] , [INFO] штраф на користь стягувача у розмірі 61916,75 грн. Як вбачається з виписки з медичної карти № 5965 стаціонарного хворого [PERSON] , він знаходився на стаціонарному лікуванні в міському центрі щелепно - лицьової реконструктивної хірургії з 12.05.2022 по 16.05.2022. Згідно довідки КНП ХОР «Обласна клінічна наркологічна лікарня» від 13.06.2024 р. за №774, [PERSON] , [INFO] , на обліку не перебуває. Згідно довідки Лікувального закладу ТОВ «Медфармікс» від 14.08.2024 № 21/16, на момент огляду [PERSON] , [INFO] , психіатричних , у тому числі спричинені вживанням психоативних речовин, протипоказань для виконання відсутні. Відповідно до психологічного висновку, який проводився за зверненням [PERSON] , 25 жовтня 2024 року Центром логопедії та психології «[INFO]» (ФОП [PERSON] ) практичними психологами [PERSON] та [PERSON] , була проведена психологічна діагностика та складання психологічного висновку відносного психоемоційного стану [PERSON] , його ставлення до матері, а також до [PERSON] , як батька дитини. Крім того, було досліджене питання щодо впливу особливостей виховної поведінки батька [PERSON] на емоційний стан, психічний розвиток та відчуття благополуччя дитини. Згідно висновкам висновку -рівень розвитку та особливості емоційно-вольової сфери [PERSON] відповідають віковій нормі. Ознак порушень у психічному розвитку дитини не виявлено. Психоемоційний стан дитини у цілому є сприятливим. Він відрізняється бадьорістю, здоровою активністю, готовністю до енерговитрат. Однак у нього є схильність відчувати емоційну напругу та підвищений рівень тривожності під впливом певних тригерів: воєнні події на території України, страх невдачі під час занять футболом та обговорення його рідного батька; для [PERSON] мати є фігурою, що надає почуття комфорту, рівноваги та забезпечує необхідні базові відчуття захищеності й безпеки. На даний момент у дитини з мамою є емоційний зв`язок, який є основою теплих відносин між ними; на сьогодні [PERSON] відчуває страх, недовіру, образу, злість та неприйняття до свого батька. Він переконаний у тому, що тато є потенційною загрозою його благополуччю і душевній рівновазі, через це у дитини спостерігається стале бажання дистанціюватися від нього; індивідуальні особливості матері, її батьківський стиль виховання, ставлення до своїх батьківських обов`язків та прагнення виховувати свою дитину, створюють необхідні умови для повноцінного, всебічного розвитку дитини. Матір повністю усвідомлює та приймає відповідальність за свої дії та вчинки щодо виховання сина. Вона спроможна задовольнити потреби дитини в психоемоційному та побутовому плані; батьком даних для дослідження не надано. Згідно висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 07.10.2024 року № 389, визнано недоцільним позбавлення відповідача [PERSON] відносно малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . Крім того, в результаті вивчення матеріалів справи виявлено деякі докази недостатньої уваги батька до питань виховання сина. З батьком дитини, [PERSON] , проведено співбесіду щодо зміни його ставлення до питань виховання сина та необхідність термінового вжиття заходів до погашення заборгованості з виплати аліментів на утримання дитини. Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, відповідно до преамбули якої, дитині для повного й гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі ст.9 Конвенції, держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню. Статтею 18 Конвенції про права дитини, передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 9-10 ст. 7 Сімейного Кодексу України (далі за текстом - СК України) сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою держаного контролю, що встановлена законом. Частиною 2 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. Пленум Верховного Суду України в п.п. 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (SAVINY v. UKRAINE, № 39948/06, § 50, ЄСПЛ, від 18 грудня 2008 року). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. У постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) Верховний Суд зазначив, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини». У постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) Верховний Суд вказав, що «зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини». Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21). Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17. З урахуванням цього, суд констатує, що судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків можливі лише фактичних обставин конкретної справи й доказування. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З наведеного випливає, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено саме на позивачку. Як встановлено судом, 13.09.2013 у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову ХМУЮ, актовий запис № 1183 між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, після реєстрації шлюбу позивачу присвоєно прізвище [PERSON] . Вказаний факт підтверджується рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02.12.2016, яким вирішено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 13.09.2013 у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову ХМУЮ, актовий запис № 1183- розірвати. Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] . Батьками [PERSON] , [INFO] , є батько: [PERSON] та мати [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 24.12.2014 року Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 19.01.2023 [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] у Салтівському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 19.01.2023, актовий запис № 27, після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини - [PERSON] . Позивачкою надано розрахунок заступника начальника Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Харкові СМУМЮ (м. Харків) Гордійчук В.С. від 19.09.2022, згідно якого заборгованість зі сплати аліментів боржника [PERSON] на неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , станом на 01.02.2020 року складає -16 258,25 грн. Позивачкою надано розрахунок старшого державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Харкові СМУМЮ Миргородської О.Ю. від 30.04.2024, згідно якого заборгованість зі сплати аліментів боржника [PERSON] на неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , станом на 01.05.2024 року складає -167618,50 грн. Позивачем також надано постанову заступника начальника Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Гордійчук Вероніки Сергіївни про накладення штрафу від 27.03.2023, з якої вбачається, що за наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки накладено на боржника [PERSON] , [INFO] штраф на користь стягувача у розмірі 61916,75 грн. Однак суд констатує, що наявність заборгованості по сплаті аліментів не є свідченням свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дитини та не є виключною обставиною для позбавлення особи батьківських прав. Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Однак, як зазначено в ч.6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Так, даний висновок робиться на підставі засідань комісії органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав. Для підготовки цього висновку комісія спілкується з обома батьками та вивчає наявність підстав для позбавлення батьківських прав. Судячи з висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 07.10.2024 року № 389, визнано недоцільним позбавлення відповідача [PERSON] відносно малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] . Крім того, в результаті вивчення матеріалів справи виявлено деякі докази недостатньої уваги батька до питань виховання сина. З батьком дитини, [PERSON] , проведено співбесіду щодо зміни його ставлення до питань виховання сина та необхідність термінового вжиття заходів до погашення заборгованості з виплати аліментів на утримання дитини. Суд вважає, що висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про недоцільним позбавлення відповідача [PERSON] відносно малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , містить обставин, які б вказували на відсутність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. Оцінюючи вище вказані докази в їх сукупності, суд вважає, що розірвання шлюбу між батьками та проживання дитини з матір`ю не є достатньою підставою для позбавлення батька батьківських прав, оскільки неприязні відносини сторін не звільняють обох батьків від обов`язку в рівній мірі утримувати дитину до досягнення нею повноліття. До того ж, з наданих позивачкою доказів встановлено, що з відповідача на законних підставах стягуються аліменти на утримання сина, а заборгованість по їх сплаті, як зазначалося вище, не є виключною обставиною для позбавлення особи батьківських прав. Під час дослідження доказів судом не встановлено не лише достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, а й гострої соціальної необхідності у цьому. Стосовно висновку психолога як доказу у справі, суд зазначає наступне. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Постанову ВС від 24.02.2021 року у справі № 755/17672/17, у якій суд зазначив, що «під час визначення місця проживання малолітньої дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, бесіду з останньою має проводити психолог, головним завданням якого є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та отримання думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків. Проте суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб». Психолог у цивільному провадженні залежно від обставин може мати різний статус, наприклад спеціаліста, експерта, свідка, просто психолога. Якщо психолог має статус судового експерта, то він також може приймати участь в судовому засіданні, як судовий експерт. У цивільній юрисдикції висновок психолога є письмовим доказом, якщо ж психолог має статус судового експерта, у такому разі він має право на складення висновку експерта. Посилання позивача на висновок психолога від 25 жовтня 2024 року про психоемоційний стан дитини, як такий, що може бути використаний для позбавлення батьківських прав батька, суд відхиляє, оскільки зазначений висновок носить рекомендаційний характер та оцінюється судом разом з іншими доказами. Так, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Суд враховує, що відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з ним сімейних відносин не відповідає інтересам дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків, однак у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняв насильство по відношенню до неї чи вчиняв інші подібні дії. Матеріали справи не містять негативних характеристик, наявності психічних розладів у відповідача та вживання ним наркотичних або алкогольних напоїв, доказів винної поведінки відповідача та умисного ухилення його від виконання своїх обов`язків по вихованню сина. На погляд суду батько недостатньо приділяє уваги вихованню та догляду за дитиною, але доказів щодо ухилення від виконання батьківських обов`язків надано не було. Крім того, практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Отже, позбавлення батьківських прав є втручанням у приватне і сімейне життя. Таке втручання в даному випадку не є виправданим і пропорційним. Поведінка батька відносно своєї дитини свідчить про його спроможність та бажання виконувати свої природні батьківські обов`язки. Також, суд вважає, що позбавлення батьківських прав не забезпечуватиме інтересів самої дитини, питання щодо належного виховання дитини можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання з батьком. У цій справі відсутні виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавленим батьківських прав, що не суперечить Конвенції про права дитини, і в такому випадку судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконання ним батьківських обов`язків. Враховуючи бажання відповідача виховувати свого сина, розуміння своєї вини в усуненні в певний проміжок часу у вихованні та розвитку дитини, бажання та намагання змінити свою поведінку та необхідність, виключно в інтересах дитини, надати можливість батькові налагодити його родинні стосунки з сином, а також, виходячи з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав з огляду на недоведеність виключних підстав, з якими закон пов`язує можливість позбавлення батьківських прав. Разом з тим суд вважає за необхідне попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання та утримання сина. У разі небажання відповідача змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків, позивач не позбавлений права повторно звернутися до суду із аналогічним позовом. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed