Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що він перебував з АТ «Дніпроважмаш» у трудових відносинах з 06 квітня 2023 р. по 28 червня 2024 р., втім, при звільненні з ним не був проведений розрахунок по заробітній платі. Позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 50 963,99 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 28 червня 2024 року по 09 серпня 2024 року в сумі 45238,08 грн., моральну шкоди розмірі 3000,00 грн. 11 жовтня 2024 р. від представника позивача надійшла заява, якою зменшено розмір позовних вимог: позивач просив суд стягнути заборгованість по заробітній платі в розмірі 11\~048,35 грн., а також позивач просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.06.2024 р. по 07.10.2024 р. в сумі 95281,12 грн., на відшкодування моральної шкоди позивач просив стягнути 3\~000,00 грн. Згідно заяві позивача від 11.10.2024 р., на розрахунковий рахунок позивача 11.07.2024 р. відповідач виплатив 805,00 грн., 24.07.2024 р. - 805,00 грн., 19.08.2024 р. 7\~165,78грн., 20.08.2024 р. 3582,89, 12.09.2024 р. 10\~748,00 грн., 02.10.2024 р. 5\~300,00 грн., 04.10.2024 р. 17\~000,00 грн. в погашення заборгованості по заробітної плати, а разом 54\~260,65 грн. За період з часу відкриття провадження за позовною заявою та підготовки до судового розгляду відповідачем 06.10.2024 р. було погашено заборгованість по заробітній платі в повному обсязі, та станом на\~\~час поданная заяви про зміну предмета позову заборгованість по заробітній платі відсутня, але у зв`язку з порушенням строків розрахунку при звільненні та погашення заборгованості по заробітній платі лише 06.10.2024 р. з відповідача підлягає примусовому стягненню на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (83\~805,70 грн.) та моральна шкода (3\~000,00 грн.). В окремо поданій суду заяві представник позивача просила суд про розгляд справи у її відсутності, просила суд задовольнити позов. У відзиві на позовну заяву відповідач повідомив про складне фінансове становище, в якому опинилося підприємство у зв`язку з початком війни, багато продукції раніше відвантажувалося підприємствам, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях або, безпосередньо в зоні бойових дій (зокрема «Азовсталь», «Маріупольський металургійний комбінат»), які не розрахувалися за поставки, при цьому підприємству досі вдається забезпечувати, як своє функціонування, так і функціонування інфраструктури, що забезпечує населення, яке мешкає неподалік (вода, електроенергія, оповіщення, захисні споруди). У 2024 р. найбільший замовник продукції заводу англійська компанія «Йорк Поташ Лімітед» відмовився з внутрішніх причин від контракту, що різко зменшило надходження коштів, неможливість вчасно розрахуватися за зобов`язаннями призвела до того, що більше двох місяців на усі рахунки «АТ «Дніпроважмаш» був накладений арешт. Кошти, які надходять, використовуються для виплати заборгованості по заробітній платі, відповідних податків, але наявних надходжень на даний час недостатньо для повного розрахунку, у зв`язку з чим виникла затримка, але товариство по можливості погашало заборгованість, яка остаточно була виплачена 02.10.2024 р. Стосовно розміру компенсації, то, на переконання позивача, її розмір є непропорційним, враховуючи фактичні обставини розрахунків з позивачем та загальну ситуацію, яка склалася через війну, поставив завод на межу виживання. Відповідач просив суд зменшити розмір суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, врахував висновки, наведені Верховний Судом у постанові від 26.06.2019 р. у справі №761/9584/15 ц, зокрема: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; -\~інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Стосовно вимоги позову про відшкодування моральної шкоди, на переконання відповідача, підстави для її відшкодування відсутні, оскільки позивач був обізнаний про фінансовий стан підприємства та не міг не розуміти, що розрахунок відбуватиметься не одразу. У письмових поясненнях від 10.10.2024 р. відповідач просив суд врахувати, що позивач працював змінами по 11 годин за графіком, відтак, розмір середнього заробітку відрізняється від наведеного його представником, яка рахувала за робочий день: за підрахунком відповідача нарахована середня заробітна плата за період з 29.06.2024 р. по 02.10.2024 р. складає 83\~805,70 грн. (517 годин). Процесуальні дії у справі: -ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 серпня 2024 р. позовна заява була прийнята до розгляду та відкрите провадження у цивільній справі; -ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.09.2024 р. витребувані докази: витребувано від ПАТ «Дніпроважмаш» (ЄДРПОУ, 00168076, місцезнаходження: 49600, м. Дніпро вул. Сухий острів, буд. 3) довідку про заборгованість по заробітній платі та довідку про доходи [PERSON] РНОКПП [NUMBER] ; -ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04.11.2024 р. відмовлено в задоволенні заяви представника позивача адвоката Присенко О.Г. про виправлення описки у судовому рішенні ухвалі Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12.08.2024 р. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76 -80 ЦПК України, позивач перебував з Акціонерним товариством «Дніпроважмаш» у трудових відносинах у період з 06 квітня 2023 р. по 28 червня 2024 р., працюючи плавильником металів та сплаві 4 розряду плавильної дільниці виробництва чавунних відливок металургійного виробництва; з позивачем був укладений письмовий трудовий договір від 06 квітня 2023 р. з нефіксованим робочим часом. Відомості про роботу позивача внесені до трудової книжки, що підтверджується відповідною копією. Наказом від 26 серпня 2024 р. позивача звільнено за власним бажанням; наказом також зобов`язано центральну бухгалтерію провести розрахунок при звільненні, зокрема виплатити компенсацію позивачу за 16 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки та 7 календарних днів невикористаної щорічної додаткової відпустки за роботу з шкідливими та важкими умовами праці. Розрахунок з позивачем при звільненні не був проведений, заборгованість погашалася частково: 11.07.2024 р. відповідач виплатив 805,00 грн. (платіжна інструкція №5928 від 11.07.2024 р.); 24.07.2024 р. - 805,00 грн. (платіжна інструкція №6062 від 24.07.2024 р.); 09.08.2024 р. 7\~165,78 грн. (платіжна інструкція №7140 від 09.08.2024 р.); 19.08.2024 р. 7165,78 грн. (платіжна інструкція №7197 від 19.08.2024 р.); 20.08.2024 р. 3582,89 грн. (платіжна інструкція №7254 від 20.08.2024 р.); 12.09.2024 р. - 10\~748,67 грн. (платіжна інструкція №7576 від 12..092024 р.); 02.10.2024 р. 5\~300,87 грн. (платіжна інструкція №7908 від 02.10.2024 р.); 02.10.2024 р. 17\~000,00 грн. (платіжна інструкція №7900 від 02.10.2024 р.). Станом на дату ухвалення судом рішення заборгованість по заробітній платі відсутня (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Правовідносини між учасниками справи виникли з захисту трудових прав позивача, зокрема на оплату праці та відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Частиною 1 статті 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 21 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності. Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 2 статті 233 КЗпП України встановлено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Аналіз норм ст. ст. 47, 116 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, тощо) належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Така правова позиція викладена в поставах Верховного Суду України N6-1395цс16 від 26 жовтня 2016 року, N6-788цс16 від 14 грудня 2016 року. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом з урахуванням вказаної норми надається оцінка доводів позивача в частині обґрунтування вимог про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в заявленому розмірі. З наданих суду доказів встановлено, що відповідач не провів розрахунок з позивачем у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, та фактично повний розрахунок з позивачем відповідач провів лише 02.10.2024 р., погашаючи заборгованість частково, починаючи з 11.07.2024 р. Як встановлено судом, представник позивача просив суд стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 червня 2024 року по 02 жовтня 2024 року в сумі 83805,70 грн., навівши суду відповідний розрахунок. Розрахунок позивача кореспондується з розрахунком відповідача, який суд оцінює як фактичне визнання позову. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року. Враховуючи наведене, суд зазначає, що середній заробіток розраховується за період, починаючи з дня, наступного за днем звільнення, тобто з 29.06.2024 р. і по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Оскільки відповідач так і не провів з позивачем остаточний розрахунок, середній заробіток має бути розрахований за період, який знаходиться в межах пред`явлених позовних вимог. Отже, сторони в цій справі визнали, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за вказаний вище період складає 83805,70 грн. Визначаючи розмір відшкодування, який підлягає стягненню з Акціонерного товариства «Дніпроважмаш» на користь позивача, суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, зазначені у ній критерії, які слід було б враховувати при визначенні розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, а також клопотання відповідача про зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву відповідача від 09.10.2024 р. Враховуючи висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, зокрема, -період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум (починаючи з липня 2024 р. заборгованість по заробітній платі погашалася частково, станом на 02.10.2204 р. погашена повністю, воєнний стан, через який обсяг виробництва зменшився, розрахунки за поставлену продукцію погіршилися), -інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії роботодавця у спірних правовідносинах, який визнавав порушення та поступово вживав заходи для його усунення, а також співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не є співмірним з сумою заборгованості по заробітній платі позивача, яка не була виплачена при звільненні) тощо, для суду наявні підстави висновку, що обсяг відповідальності за умови стягнення 83\~805,70 грн. є нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення, тому зменшує розмір суми, яка підлягає стягненню, до 40\~000,00 грн. Щодо вимоги позову про відшкодування моральної шкоди, то така вимога підлягає задоволенню: суд керується положеннями ст. 237-1 КЗпП України, \~відповідно до яких відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як роз`яснював у \~постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, \~під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяній фізичній або юридичній особі незаконним діями, або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість виражених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, зваженості та справедливості. Встановивши наявність порушення конституційного права позивача оплату праці, суд, враховуючи положення\~ст. 237-1 КЗпП України\~та беручи до уваги тривалість такого порушення, дійшов висновку, що останнє безумовно спричиняло порушення нормальних життєвих зв`язків позивача через позбавлення його можливості належного свого утримання та розпорядження коштами за власними життєвими потребами, і, як наслідок, вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, звернення до суду за захистом порушеного права, чим позивачу спричинено моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню відповідачем у розмірі, співмірному до заподіяної шкоди та достатньому для відновлення порушених життєвих зв`язків позивача, розмір якої, за внутрішнім переконанням суду, визначається в сумі 3 000,00 грн. Заперечення відповідача проти позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди не спростовують висновків суду, зазначених вище. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в розмірі 1\~211,20 грн. за подання позовної заяви з вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Отже,\~дана вимога\~ задоволена\~судом частково\~(в\~розмірі 40\~000,00\~грн.),\~тому,\~враховуючи принцип\~пропорційності,\~з відповідача\~на користь\~позивача \~підлягає стягненню\~судовий збір\~в розмірі\~578\~грн.\~10\~коп.\~(40\~000,00\~ \~х \~1211,20\~:\~83805,70).\~ \~ \~

Outcome: partial