Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-11 00:00:00

30.09.2024 [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] . Позивач просить суд: - поділити нерухоме майно, що перебуває і спільній сумісній власності подружжя шляхом виділення в особисту приватну власність [PERSON] 1/2 частин стояночного місця [ADDRESS] та визнання за нею права власності на це майно. 30.10.2024 відкрито загальне позовне провадження. 16.01.2025 закрито підготовче провадження. Позивач подав клопотання про розгляд справи за його відсутності та відсутності його представника. Відповідач у судове засідання не з`явився, відзиву на позовну заяву чи інших письмових пояснень від нього до суду не надходило, повідомлення про іншу адресу, клопотань також не заявлялося. Відповідач повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи належним чином шляхом направлення судової повістки на адресу його зареєстрованого місця проживання ( [ADDRESS] ). Конверт повернувся до суду неврученим з причин "за закінченням терміну зберігання". Відповідач, відповідно до п.4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, вважається повідомленим належним чином. Оскільки відповідач у встановлений судом строк не подав до суду відзив на позовну заяву, тому суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до статей 280, 281 ЦПК України, ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Позивач звернення до суду пояснює тим, що 18.07.1997 між нею та [PERSON] було укладено шлюб, який 14.07.2020 розірвано. В шлюбі подружжя придбало майно, зокрема, стояночне місце [ADDRESS] , право власності на яке оформлено на чоловіка. Вважає, що це нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, тому підлягає поділу в рівних частках. Судом встановлено такі обставини. 18.07.1997 [PERSON] та [PERSON] та уклали шлюб (Свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] ). Прізвище дружини після укладення шлюбу " [PERSON] ". 29.10.2010 за [PERSON] зареєстровано право власності на стояночне місце [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 13.07.2009, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради. 14.07.2020 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] ). 16.11.2022 [PERSON] уклала новий шлюб з [PERSON] . Прізвище дуружини після реєстрації шлюбу " [PERSON] " (Свідоцтво про шлюб Серії [NUMBER] від 16.11.2022). Висновки суду. Предметом спору є визнання права власності на 1/2 частину майна\~за дружиною,підставами набуття цього майна в шлюбі. Згідно з ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Таким чином, законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним з подружжя, при цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на особу, яка заперечує проти поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Відповідний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17. Згідно з ч.1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно з ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з\~ч.1\~ст.\~70\~СК України,\~у разі\~поділу майна,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~частки майна\~дружини та\~чоловіка є\~рівними,\~якщо інше\~не визначено\~домовленістю між\~ними або\~шлюбним договором. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України). Отже, вартість майна, що підлягає поділу, потрібно визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Позивач не ставить питання про поділ стояночного місця в натурі та не заявляє вимог щодо компенсації їй вартості його частки у спільному майні, тому оцінка вартості спільного майна не потрібна. Згідно з\~ч.\~4,\~5\~ст.\~71\~СК України\~присудження одному\~з подружжя\~грошової компенсації\~замість його\~частки у\~праві спільної\~сумісної власності\~на майно,\~зокрема на\~житловий будинок,\~квартиру,\~земельну ділянку,\~допускається лише\~за його\~згодою,\~крім випадків,\~передбачених\~ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У даній справі жодна із сторін не заявляє вимог щодо присудження судом сплати грошової компенсації замість відповідної частки у праві спільної сумісної власності на спірне майно. Натомість колишня дружина просить поділити майно, яке є спільним, у спобів виділення лише їй 1/2 частин стояночного місця та визнання за лише нею паво власності на це майно. Щодо вирішення долі реши 1/2 в частині цього майна за колишнім чоловіком не просить. Проте майно є спільним, тому його поділ має передбачати, яка частина має бути виділена кожному, а не одному, залишивши решту частину майна невизначеною. Проте, обраний [PERSON] спосіб захисту суд вважає неефективним з огляду на наступне. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц дійшла висновку, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Отже, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді визнання лише за нею частини майна особистою власністю є неефективним. Тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. Однак позивач просить визначити розмір своєї частки в спільному майні подружжя, що відповідає положенням ст. 372 ЦК України. Тому вимога про визнання за нею права власності на 1/2 частину стоячного місця підлягає задоволенню. Оскільки з визначенням частки за позивачем право спільної сумісної власності колишнього подружжя на стояночне місце припиняється, суд вважає за необхідне визнати за також і за відповідачем право власності на 1/2 частину цього майна. При цьому це не є виходом суду за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу (постанова ВС 14.02.2024 № 752/18272/18). Отже, суд здійснює поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за кожним з цього подружжя права власності на 1/2 частину стояночного місця.

Outcome: partial