Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-16 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] , звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що до 29.11.2024 працював у товаристві відповідача на посаді начальника відділу матеріально-технічного постачання. Однією з причин його звільнення з товариства є невиплата заробітної плати. Так, на дату його звільнення, відповідач мав перед ним заборгованість по виплаті заробітної плати в розмірі 198\~552,37 грн, що підтверджується судовим наказом, виданим 11.11.2024 Вільногірським міським судом Дніпропетровської області. Відповідач по цей час не виплатив йому заборгованість із заробітної плати за жовтень місяць 2024 року у розмірі 8 000 грн та за листопад місяць 2024 року у розмірі 9 032,24 грн, всього на суму 17 032,24 грн. В порушення вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні його з роботи, відповідач усіх сум заробітної плати, яка йому належить, не виплатив, але здійснив на виконання судового наказу від 11.11.2024 частковий розрахунок 30.01.2025, шляхом зарахування коштів на банківський рахунок, зазначених у судовому наказі. Оскільки протягом останніх 12 місяців, що передували його звільненню з товариства, розмір його заробітної плати змінювався в залежності від сезону та мало місце значене коливання заробітної плати, наприклад з 24 900 грн у березні-липні 2024 року та 8 000 грн у серпні місяці 2024 року (тобто зменшення заробітної плати у три рази або зменшення розміру заробітної плати на 311%), 9 000 грн у вересні місяці 2024 року (зменшення на 277%), 8 000 грн у жовтні місці 2024 року (зменшення на 311%) та 9 032,24 грн у листопаді 2024 року (зменшення на 276%), вважає, що обчислення його середнього заробітку слід розраховувати виходячи з виплат за 12 календарних місяців, що передували звільненню, тобто з листопада місяця 2023 року - по листопад місяць 2024 року включно, оскільки у листопаді місяці 2024 року, до дати свого звільнення 29.11.2024 він відпрацював усі робочі дні цього місяця та звільнився в останній робочий день цього ж місяця. Таким чином, його заробіток за вказаний період роботи на підприємстві відповідача, склав 215\~823,70 грн. Кількість відпрацьованих ним днів за вказаний період часу склав 284 робочі дні. Отже, середньоденний розмір заробітної плати склав 759,94 грн, з розрахунку: 215 823,70 (грн.) : (поділити) 284 (робочі дні) = (дорівнює) 756,94 грн в день. Кількість робочих днів затримки розрахунку з виплати заборгованості із заробітної плати при звільненні з товариства відповідача склав 55 робочих днів (з 01.12.2024 - по 14.02.2025, включно). Отже, заборгованість відповідача зі сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з товариства відповідача складає: 756,94 (грн.) х (помножити) 55 (робочі дні) = 41 631 (сорок одна тисяча шістсот тридцять одна) грн. 70 коп. Таким чином, борг відповідача за невиплату середнього заробітку при звільненні у зв`язку з невиплатою заборгованості із заробітної плати у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України складає 41\~631,70 грн. Просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість зі сплати заробітної плати за жовтень 2024 року у розмірі 8 000 грн та за листопад місяць 2024 року у розмірі 9032,24 грн, а всього на суму 17 032,24 грн. Стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку відповідача при звільненні у зв`язку з невиплатою при звільненні заборгованості із заробітної плати у строки, передбачені ст.116 КЗпП України, в розмірі 41\~631,70 грн, виходячи з підстав та розрахунку, зазначених вище. Стягнути з відповідача судові витрати, пов`язані з розглядом цієї справи судом та оплатою правничої допомоги адвоката в розмірі 4 211,20 грн. Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 19.02.2025, у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін, сторонам роз`яснені їх процесуальні права та обов`язки. Позивач, в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час судового розгляду повідомлений належним чином, подав заяву в якій підтримує позовні вимоги повністю, просить їх задовольнити, а розгляд справи проводити без його участі, не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.22). Відповідач, який належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи (а.с.21,23), в судове засідання свого представника не направив, про причини його неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за відсутності представника відповідача та відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав, тому суд, відповідно до ч.8 ст.178, ст.ст.\~280-281 ЦПК України, вирішує справу у заочному порядку за наявними матеріалами. Відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України,\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, в судом встановлено, що позивач [PERSON] , у період з 01.11.2016 по 29.11.2024, перебував у трудових відносинах з ТОВ «Цветмет ЛТД» та працював на посаді начальника відділу матеріально-технічного постачання, що підтверджено копією трудової книжки (а.с.6-7). Згідно довідки про доходи № 17 від 11.11.2024, виданої ТОВ «Цветмет ЛТД», загальна сума доходу за вересень 2023 серпень 2024 року, складає 233 616,84 грн (а.с.10). Відповідно до копії розрахункових листів з серпня 2024 року по листопад 2024 року, йому була нарахована заробітна плата в розмірі 87 154,68 грн, що до виплати становить 70\~159,52 грн (а.с.8-9). Відповідно до копії судового наказу від 11.11.2024 виданого Вільногірським міським судом Дніпропетровської області, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Цветмет ЛТД» на користь [PERSON] нараховану та не виплачену заробітну плату у розмірі 198\~552,37 грн (а.с.11). Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.12 ЦПК України, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1\~ст.13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до положень\~ст.43 Конституції України,\~право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно\~ст.94\~КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим\~Кодексом, Законом України «Про оплату праці»\~та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до\~ст.115\~КЗпП України, ч.1\~ст.24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Відповідно до ч.1\~ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч.1\~ст.21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Як передбачено ч.1 ст.47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116)\~та провести\~з ним розрахунок у\~строки,\~визначені статтею\~116\~цього Кодексу,\~а також\~на вимогу\~працівника внести\~належні записи\~про звільнення\~до трудової\~книжки,\~що зберігається\~у працівника. Відповідно до приписів ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. З аналізу вказаних правових норм вбачається, що остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум. Відповідно до\~ч.2\~ст.233\~КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Як визначив Конституційний суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України та статей 1 та 12 Закону України «Про оплату праці», в аспекті конституційного звернення положення\~частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України\~у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12\~Закону України «Про оплату праці»\~від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами, необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Згідно зі\~ст.117 КЗпП України,\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім того,\~як роз`яснив\~Пленум Верховного\~Суду України у п.20 своєї\~постанови №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,\~установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст.117 КЗпП\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи\~по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений ч.1\~ст.117 КЗпП України\~обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Виходячи з положень п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року\~(з послідуючими змінами), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках чинних законодавством, календарних днів. Відповідно до ч.1 ст.183 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Середньоденна та середньогодинна заробітна плата позивача визначається на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100\~за два повні останні місяці роботи позивача. Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] , з 02.08.2006 до 29.11.2024, перебував у трудових відносинах з підприємством відповідача та працював на посаді начальника відділу матеріально-технічного постачання. В день звільнення 29.11.2024, заробітна плата йому виплачена не була, а була виплачена лише за судовим наказом виданим Вільногірським міським судом Дніпропетровської області від 11.11.2024 у розмірі 198\~552,37 грн (а.с.11), залишок заборгованості складає 17\~032,24 грн (за жовтень та листопад 2024), доказів зворотного відповідачем на надано, тому вказана заборгованість підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, враховуючи, що остаточний розрахунок з позивачем відповідач затримав на 55 робочих днів, а саме з 01.12.2024 по 14.02.2025 включно, підлягають частковому задоволенню вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.12.2024 по день розрахунку з ним - 14.02.2025 в розмірі 17\~138,55 грн (55 робочих днів х 311,61 грн (середньоденна заробітна плата виходячи з заробітку за два останні календарні місяці)). При цьому, визначаючи\~ розмір\~середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з наступних розрахунків: середньомісячний заробіток позивача за два останні місяці складає - 13\~710,96 грн, кількість робочих днів у жовтні та листопаді 2024 року 44, розмір середньоденної заробітної плати складає 311,61 грн (13\~710,96:44). Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих в п. 6\~постанови № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,\~задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу. На підтвердження витрат на надання правничої допомоги, позивачем надана квитанція з якої вбачається, що вартість наданих послуг на правничу допомогу становить 3 000 грн (а.с.12). Оскільки позов задоволено частково, заяви про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до суду не надходило, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 000 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір в розмірі 1 211,20 грн підлягає стягненню з відповідача на користь держави, оскільки позивач звільнений від його сплати при подачі позову на підставі ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а судові витрати, понесені позивачем у виді сплаченого судового збору (за вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні) підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Також, слід допустити негайне виконання рішення в частині присудження позивачу [PERSON] , виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць, згідно положень п.2 ч.1\~ст.430 ЦПК України. На підставі ст.43 Конституції України, ст.ст.47, 94, 115, 116, 233 КЗпП України та

Outcome: partial