Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-09 00:00:00

У грудні 2024 р. [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом, у якому просить стягнути з відповідача на свою користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 15527,57 грн. в процесі виконання виконавчого напису нотаріуса, а також понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог вказує, що на підставі рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 27.09.2024 р. визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №112809, вчинений 30.11.2020 р. приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Гораєм О.С. В результаті визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню підлягають поверненню стягненні з позивача грошові кошти у розмірі 15527,57 грн. в межах виконавчого провадження [NUMBER]. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.12.2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву, позивачу роз`яснено право подати відповідь на відзив, та відповідачу право на подання заперечень на відповідь на відзив. Відповідач не скористався правом подання відзиву. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, доходить наступного висновку. Судом встановлено, що 05.02.2021 р. старшим державним виконавцем Святошинського районного відділу державної виконавчої служби в м.Києві ЦМУМЮ відкрито виконавче провадження [NUMBER] про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Веллфін» заборгованості на підставі виконавчого напису №112809, вчиненого 30.11.2020 р. приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Горай О.С. Рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 27.09.2024 р. (ун.№760/3070/24) визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 30 листопада 2020 року, вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм Олегом Станіславовичем, зареєстрований в реєстрі за № 112809, яким звернуто стягнення з [PERSON] , [INFO] , (РНОКПП [NUMBER] , адреса проживання: [ADDRESS] ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» (юридична адреса: м. Київ, вул. Героїв Севастополя, 48, код ЄДРПОУ 39952398) заборгованості в сумі 152 630 грн. Рішення набрало законної сили 28.10.2024 р. 13.11.2024 р. постановою старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби в м.Києві ЦМУМЮ закінчено виконавче провадження [NUMBER] у зв`язку із надходженням рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 27.09.2024 р. (ун.№760/3070/24) про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. В межах якого стягнуто та перераховано на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» заборгованість у розмірі 15527,57 грн. Крім того, частиною 2 статті 1214 ЦК України встановлено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Тобто, якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховується відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття та збереження грошових коштів. У разі стягнення безпідставно- набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до ст. 536 ЦК України, що унеможливлює стягнення 3 % річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України (правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 2 березня 2016 року у справі N 6-2491 цсі 5). Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Суд зауважує, що загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі N 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі N 918/47/18, від 01.04.2019 у справі N 904/2444/18. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі N 6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі N 6-100цс15. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21 січня 1999 р. в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 р. в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 р. в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 р. в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 р. в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01 липня 2003 р. в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 р. в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Mesrop Movsesyan проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. В даному випадку, правовою підставою набуття ТОВ "Веллфін" коштів в розмірі 15527,57 грн., став оспорюваний виконавчий напис нотаріуса № 112809 від 30.11.2020 р. Тому вважається, що правова підстава для отримання ТОВ "Веллфін" коштів в розмірі 15527,57 грн. від позивача відпала і вказані кошти підлягають поверненню відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, як безпідставно одержані відповідачем. Ці збитки, які поніс позивач, знаходяться в безпосередньому причинному зв`язку з діями відповідача щодо примусового виконання виконавчого напису, визнаного судом таким, що не підлягає виконанню, тому, підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином судовий збір у розмірі 1211,20 грн. підлягає стягненню з відповідача на рахунок держави. Щодо стягнення витрат на правову допомогу суд роз`яснює наступне. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При цьому, особа має право на поновлення пропущеного строку з обґрунтуванням поважності причин пропуску. При вирішенні питання про відшкодування витрат на правову допомогу суд враховує позицію Верховного суду, викладену у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20). Відповідно до якої необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Outcome: approved