Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

12.11.2024 позивач [PERSON] звернувся до Семенівського районного суду Полтавської області із позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ДВК "Агро" (далі ТОВ "ДВК Агро"), яким після залишення позовної заяви без руху та дворазового не надання відповідачем витребуваних доказів просив: розірвати трудовий договір, укладений 23.06.2022 між сторонами; стягнути на свою користь 7640,72 грн заробітної плати за час відпустки, 118986,91 грн заробітної плати, 33480,28 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні без утримання податків, зборів (обов`язкових платежів). В обґрунтування позову зазначає, що із 23.06.2022 обіймав посаду сторожа у ТОВ\~"ДВК Агро". Із лютого 2023 року роботодавець почав затримувати і не платити заробітну плату. 05.07.2024 позивач подав керівникові відповідача письмову заяву про надання щорічної відпустки, а, не отримавши відповідного наказу і відпускних, 15.07.2024 подав письмову заяву про звільнення. На його усні звернення щодо видачі копії наказу про звільнення, трудової книжки і проведення розрахунку відповідач не реагує. Їхати у м. Полтаву за своєю трудовою книжкою і наказом про звільнення не бажає. Це все повинні зробити за місцезнаходженням роботодавця у с. Новий Калкаїв. Наголошував, що із квітня 2023 року не отримував заробітну плату, але продовжував працювати через обіцяння керівника відповідача розрахуватися за роботу пізніше. Вагомої причини не звільнення після майже 1,5 річного не отримання заробітної плати або ж ініціювання отримання із квітня 2023 року заробітної плати судові не назвав. Представник позивача позовні вимоги підтримує повністю. Вважає, що з відповідача слід стягнути усю заборговану заробітну плату із квітня 2023 року. Представник спілкувалася із головним бухгалтером відповідача, яка повідомила що 29.07.2024 позивача звільнено з роботи і що він може приїхати у офіс роботодавця у м. Полтаву і отримати копію наказу про звільнення і свою трудову книжку. Наполягає на розірванні трудового договору судом, хоча водночас стверджує про припинення відповідачем трудових відносин саме 29.07.2024. Відповідач у судові засідання представника не направляв, не складав відзив на позов, будь-яких заяв, клопотань тощо судові не надсилав. Про судові засідання повідомлявся належним чином у спосіб повідомлення через Електронний кабінет відповідача-юридичної особи. Відповідач двічі не надав витребувані судом докази щодо: результатів розгляду заяви позивача від 15.07.2024 про звільнення; розміру заборгованості із заробітної плати позивача; його середньої заробітної плати (а.с. 57, 61, 89, 90, 96). Відтак відповідно до ч. 4 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) суд здійснив заочний розгляд справи на підставі наявних у ній даних і доказів. Щодо змагальності цивільного судочинства Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК). Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч.\~1\~ст. 83 ЦПК). Тобто процесуальний обов`язок доведення позовних вимог, у т.ч. надання відповідних доказів, покладено саме на позивача, якщо відповідач проти позову заперечує. Відповідно до доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК). Відповідно до ст. 80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами (ч. 4 ст. 84 ЦПК). Вивчивши письмову заяву позивача по суті справи, вислухавши позивача і його представника, надані судові дані і докази, суд встановив таке. 23.06.2023 позивач був прийнятий на роботу у відповідача на посаду сторожа. Трудовий договір є безстроковим. Щодо розірвання трудового договору Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Позивач стверджує, що 15.07.2024 подав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням і звільнення мало відбутися через 14 днів, тобто 29.07.2024. Надані позивачем відомості з реєстру застрахованих осіб Пенсійного фонду України та відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору зазначають, що останнє нарахування заробітної плати відповідачем здійснено позивачеві у липні 2024 року у сумі 7640,72 грн, а передостаннє у червні 2024 року у сумі 8768,00 грн. Тому суд погоджується з доводами позивача про припинення трудових відносин 29.07.2024 за заявою позивача про звільнення з роботи за власним бажанням. Проте позивач просить суд розірвати трудовий договір, який за обставин цієї справи вже розірвано 29.07.2024 з ініціативи позивача-працівника на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП. Тому суд не може задовольнити цю позовну вимогу. Позивач стверджує, що відсутність у нього копії наказу про звільнення і трудової книжки порушує його трудові права і він не має документа про дату і підставу свого звільнення. Однак відповідної позовної вимоги до відповідача не висуває. Тому з урахуванням засад розумності, справедливості, добросовісності та з метою судового захисту прав позивача і недопущення повторного звернення позивача до суду через невизначеність правовідносин, суд задовольняє вказану позовну вимогу у спосіб припинення правовідношення: визнає позивача звільненим з роботи 29.07.2024 за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП. Щодо грошової компенсації за невикористану відпустку Позивач стверджує, що 05.07.2024 (п`ятниця) подав відповідачеві заяву про надання повної оплачуваної відпустки тривалістю 24 календарних дні із 08.07.2024 (понеділок), але ні наказу про відпустку, ні "відпускних" не отримав. Доказів протилежного судові не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Отже у зв`язку з припиненням трудових відносин позивач має право на отримання грошової компенсації за невикористані 24 календарні дні основної щорічної оплачуваної відпустки. Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок № 100) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. Отже компенсація за невикористану позивачем відпустку тривалістю 24 календарних дні складає 6339,95 грн ((8768,00 + 8768,00 + 8768,00 + 8494,08 + 7781,60 + 7781,60 + 7927,98 + 7437,76 + 7691,32 + 7437,76 + 7437,76 + 8126,21) ? 365 24), а не вказані у розрахунку представника позивача 7640,720 грн. Суд стягує компенсацію у сумі 6339,95 грн. Щодо заробітної плати Позивач повідомляє, що заробітна плата сплачувалася йому один раз на місяць, аванс він ніколи не отримував. Чіткої дати сплати не було. Відповідно до ч.ч. 1, 4-6 ст. 24 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через банки/небанківських надавачів платіжних послуг, які отримали право на відкриття і ведення обслуговування рахунків відповідно до\~Закону України\~"Про платіжні послуги", поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. За період квітень 2023 року липень 2024 року нарахована і не виплачена відповідачем позивачеві за даними податкового обліку ДФС України і за даними Пенсійного фонду України заробітна плата складає 110007,34 грн (7640,72 + 8768,00 + 8768,00 + 8768,00 + 7781,60 + 7781,60 + 7927,98 + 7437,76 + 7691,32 + 7437,76 + 7437,76\~+ 7437,76 + 7691,32 + 7437,76) (а.с. 67, 83-85). З цих сум, окрім нарахованих за липень 2024 року 7640,72 грн єдиний соціальний внесок не сплачено (позначка "Ні"). За даними банківського рахунку позивача в АТ "Ощадбанк", на який він отримував заробітну плату у відповідача, після березня 2023 року він отримав від відповідача лише один грошовий переказ 10.02.2024 на суму 10000,00 грн. Позивач стверджує, що із квітня 2023 року по липень 2024 року не отримував від відповідача заробітну плату окрім тієї, рух якої відображено у його виписці з банку. Повідомляє, що 10.02.2024 отримав від відповідача грошовий переказ 10000,00 грн як відповідь на своє прохання про отримання коштів для лікування. Позивач просить вважати, що 10000,00 грн є його заробітною платою. З урахуванням отриманої "на руки" заробітною платою 10000,00 грн, її сума з додаванням 18,00 % податку на доходи фізичних осіб і 1,5 % військового збору складає 12422,36 грн. Сукупний розмір не сплаченої відповідачем позивачеві заробітної плати за період квітень 2023 року липень 2024 року складає 97584,98 грн (110007,34 12422,36), а не вказані у позові 118986,91 грн. Суд частково задовольняє цю вимогу і стягує 97584,98 грн. Щодо відповідальності за затримку розрахунку при звільненні Відповідно до ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при\~звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116\~цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений\~частиною першою\~цієї статті. Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Згідно з абзацом четвертим пункту 2 Порядку № 100 в усіх інших випадках (крім оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги та компенсації за невикористану відпустку) середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Отже, подією, з якою пов`язана виплата середнього заробітку за час затримки виплати\~належних працівникові сум при звільненні, є перший день затримки такої виплати. У разі якщо працівник працював у день звільнення це перший день після звільнення; якщо в день звільнення він не працював наступний день після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Звільнення позивача відбулося 29.07.2024 і у цей день він працював. Абзацом першим пункту 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. Нарахована позивачеві заробітна плата у травні і червні 2024 року складає по 8768,00\~грн. Середньоденна заробітна плата позивача за вказаний період складає 407,81\~грн ((8768,00 + 8768,00) ? (23 + 20)). Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України шестимісячний строк триває упродовж 30.07.2024 30.01.2025 і налічує 133 робочих дні. Усього середній заробіток позивача за вказаний період складає 54238,73 грн (407,81 133). Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 "Про\~практику застосування судами законодавства про оплату праці"\~роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст.117 КЗпП\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відтак суд стягує з відповідача на користь позивача 54238,73 грн як середнього заробітку за час затримки розрахунку. Щодо строку звернення до суду Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених\~частиною другою\~цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Суд зауважує, що початок строку звернення до суду обумовлений таким юридичним фактом як письмове повідомлення працівника роботодавцем про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Натомість вказане повідомлення, як письмовий доказ, судові не надано і відсутнє у матеріалах цивільної справи. Іншими словами, початок строку звернення до суду з позовом щодо виплати всіх сум, що належать працівникові при звільненні, не настав і тому суд не оцінює питання пропуску чи поновлення строку на звернення до суду з позовом. Щодо судових витрат Відповідно до ч. 2 ст. 133 ЦПК розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. Позивач не сплачував судовий збір. Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір"). Відповідно до ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" станом на 01.01.2024 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 3028,00 грн. Згідно із п.п. 1, 2 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" ставка судового збору за подання до суду: позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, складає 0,4\~розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Отже належна до сплати сума судового збору із позовної вимоги: - немайнового характеру складає 1211,20 грн (3028,00 0,4); - майнового характеру на суму 160107,91 грн (118986,91 + 7640,72 + 33480,28) складає 1601,08 грн ((1,0 % 160107,91 ? 3028,00 0,4). Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК). Отже, з урахуванням часткового задоволення позовної вимоги майнового характеру і повного задоволення позовної вимоги немайнового характеру, суд стягує з відповідача в дохід держави 2792,84 грн судового збору ((1601,08 ? 160107,91 (97584,98 + 6339,95 + 54238,73)) + 1211,20), які не було сплачено позивачем із позовних вимог у справі. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК допустити негайне виконання рішення про присудження виплати заробітної плати позивачеві у її місячному розмірі у сумі 8768,00\~грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved