Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, третя особа: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Руслана Валеріївна, посилаючись на те, що 01 жовтня 1993 року позивачі, перебуваючи в шлюбі, придбали як спільне майно подружжя 1/10 частину житлового будинку [ADDRESS] . Позивачі вказують, що 13 травня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування 1/10 частки будинку [ADDRESS] , загальною площею 215,9 кв.м. серії НРВ №533713 посвідченого Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною та зареєстрованого в реєстрі за №1283. Позивач [PERSON] зазначає, що про відчуження майна йому стало відомо у травні 2024 року та вказує, що він заперечує проти такого відчуження без його згоди, оскільки майно є спільною власністю з позивачкою. Позивач [PERSON] зазначає, що вона помилилася щодо наслідків договору та вважала, що відповідач буде зобов`язана доглядати за нею. Позивачка вказала, що укладення договору сталося під впливом тяжких обставин, пов`язаних з необхідністю термінового погашення боргу за комунальні послуги, проблемами із здоров`ям, відсутністю коштів на проживання. Позивачі просять суд визнати недійсним договір дарування від 13 травня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] 1/10 частки будинку [ADDRESS] , загальною площею 215,9 кв.м. серії НРВ №533713 посвідченого Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною та зареєстрованого в реєстрі за №1283. Позивач [PERSON] з`явився в судове засідання, яке відбулося 28 січня 2025 року, позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Позивач [PERSON] з`явилася в судове засідання разом із представником позивачів [PERSON] , позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] з`явилася в судове засідання, яке відбулося 28 січня 2025 року, позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення. В судове засідання з`явився представник відповідача [PERSON] , заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Третя особа Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Руслана Валеріївна в судове засідання з`явилася, надала пояснення по справі. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що заявлені вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з огляду на наступне. В судовому засіданні встановлено, що 23 червня 1979 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, що підтверджується Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №00046234819 від 30 липня 2024 року. Шлюб між позивачами розірвано 16 серпня 2006 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . 01 жовтня 1993 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого [PERSON] придбала 1/10 частину житлового будинку [ADDRESS] . На час укладення вказаного договору [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] , тому зазначений будинок є спільною сумісною власністю позивачів. Вказані обставини встановлені також рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 21 лютого 2019 року у справі №521/21838/17. Після розірвання шлюбу позивачами не здійснювався поділ спільного майна подружжя. Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 07 червня 2007 року у справі №2-3536/07 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна залишено без розгляду. 13 травня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування 1/10 частки будинку [ADDRESS] , загальною площею 215,9 кв.м. серії НРВ №533713 посвідченого Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Русланою Валеріївною та зареєстрованого в реєстрі за №1283. Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За вимогами частин першої, другої\~статті 369 ЦК України\~співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою\~статті 65 СК України\~для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до частини четвертої\~статті 369 ЦК України\~правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті\~369,\~\~статті\~215 ЦК України\~надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження\~\~№ 14-325цс18). З наданої на виконання ухвали суду від 09 липня 2024 року копії нотаріальної справи з оформлення договору дарування від 13 травня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] вбачається, що 13 травня 2021 року [PERSON] підписала заяву, в якій вказано, що вона у зареєстрованому шлюбі не перебуває і ні з ким не проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу, житловий будинок, 1/10 частка якого відчужується, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , не є спільною власністю подружжя, а є її особистою приватною власністю і осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на належне їй нерухоме майно, у тому числі відповідно до ст. 65, 74 та 97 СК України немає. В судовому засіданні, яке відбулося 24 жовтня 2024 року, [PERSON] була допитана як свідок та повідомила суду, що вона не ознайомлювалася з договором дарування та заявою, а просто підписала, у зв`язку з тим, що довіряла відповідачеві, вказала, що на той момент вона хворіла та в неї не було грошей для існування. Згідно з частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі статтею 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін. Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб. У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За умовами договору дарування житла до обдарованого переходить право власності на житло, дарувальник фактично втрачає право на володіння, користування та розпорядження ним, право на проживання, а в обдарованого не має обов`язку надавати відчужене на його користь житло для проживання дарувальнику. Як зазначено у правовому висновку Постанови Верховного суду від 20.02.2019 року у справі №462/1992/15-ц (провадження № 61 -21435св18) про визнання договору дарування квартири недійсним: - «Наявність чи відсутність помилки під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд має визначати не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування». Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 20 листопада 2019 року у справі № 308/3593/17 (провадження № 61-9531св19); від 24 червня 2020 року у справі № 405/2719/17 (провадження № 61-45189св18); від 18 грудня 2020 року у справі N0541/2898/18 (провадження № 61-12478св20). Відповідно до статті 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Судом встановлено, що [PERSON] стоїть на обліку з 26 липня 2017 року з приводу: синусової тахікардії, церебрального атеросклерозу судин, невропатії кінцівок, ішемічної хвороби серця, гіпертонічної хвороби серця 3 ст., що підтверджується копією амбулаторної карти КНП «Центр медико-санітарної допомоги №16». Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого №1239 від 31 серпня 2022 року [PERSON] діагностовано гострий задній інфаркт міокарду. Також судом встановлено, що [PERSON] на теперішній час продовжує проживати у спірному будинку. У відзиві на позовну заяву стороною відповідача підтверджено факт проживання позивачки у будинку та зазначено, що між відповідачкою та позивачкою наявні грошові зобов`язання зо договором позики, боржником за якими виступає [PERSON] . В судовому засіданні, яке відбулося 28 січня 2025 року, відповідач [PERSON] підтвердила про наявність боргових зобов`язань [PERSON] перед нею. Також в судовому засіданні, яке відбулося 11 березня 2025 року, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Руслана Валеріївна повідомила, що під час посвідчення договору дарування від 13 травня 2021 року вона перевірила чи не перебуває [PERSON] на дату укладення договору в шлюбі, однак не перевіряла чи майно було придбане під час перебування [PERSON] в шлюбі. Однією із\~основоположних засад\~цивільного законодавства\~є добросовісність\~(пункт\~6\~статті 3\~ЦК України)\~і дії\~учасників цивільних\~правовідносин мають\~бути добросовісними.\~Тобто,\~відповідати певному\~стандарту поведінки,\~що характеризується\~чесністю,\~відкритістю і\~повагою інтересів\~іншої сторони\~договору або\~відповідного правовідношення. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 1,2 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Указані обставини свідчать про недійсність договору дарування, оскільки внутрішня воля учасника правочину не відповідала її зовнішньому прояву, 1/10 частка будинку [ADDRESS] є спільною сумісною власністю позивачів, тобто даний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зокрема частини третьої статті 203 ЦК України, а тому має бути визнаний судом недійсними (частина перша, третя статті 215, частина перша статті 229 ЦК України). Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним є законними та обґрунтованими, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved