Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

24.10.2024 позивачка [PERSON] звернулася до суду з даним позовом мотивуючи тим, що 17.09.2020 року вона уклала зі своєю донькою [PERSON] договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Федкевич Н.М. за реєстровим № 1047. Відповідно до умов цього договору позивачка подарувала відповідачці, належний їй житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивачка вважає, що даний договір є недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 229 ЦК України, так як вчинений внаслідок помилки. Позивачка вказує, що вона є людиною похилого віку, на момент укладання договору мала вік 84 роки. Вона має незадовільний стан здоров`я, страждає на серцево-судинні та інші захворювання, потребує лікування та постійного стороннього догляду. Відповідачка є її дочкою і постійно проживає в м. Тараща. Відповідачка пообіцяла, що буде доглядати останню та допомагати їй. Позивачка повіривши обіцянкам відповідачки, вирішила переоформити право власності на будинок на відповідачку. Відтак, укладаючи договір дарування будинку з відповідачкою, вона мала на увазі договір довічного утримання, бо неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання. Крім того, як зазначає позивачка, на час укладення цього правочину вона хворіла, у зв`язку з чим не могла правильно трактувати суть вчиненого правочину. Після укладення договору дарування вона продовжує проживати та залишається зареєстрованою у спірному будинку, сплачує комунальні платежі, передача будинку фактично не відбулася, будь-якого іншого житла у неї немає, в силу свого похилого віку та за станом здоров`я вона постійно потребує стороннього догляду та допомоги. Позивачка вважає, що оспорюваний договір дарування від 17.09.2020 року порушив її права, оскільки на даний час вона залишилася і без догляду, і без свого будинку, а тому просила суд визнати договір дарування будинку, укладений 17.09.2020 року між нею та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Федкевич Н.М. зареєстрований в реєстрі за № 1047, недійсним правочином застосувавши наслідки недійсності правочину шляхом скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] за відповідачкою та повернути житловий будинок у її власність. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.10.2024 головуючим суддею визначено суддю Разгуляєву О.В. 25.10.2024 суд постановив ухвалу про залишення позовної заяви без руху та надав позивачці десятиденний строк з дня вручення ухвали на усунення вказаних у ній недоліків. 19.11.2024 протягом встановленого строку позивачка подала до суду позовну заяву з усунутими недоліками Ухвалою суду від 21.11.2024 прийнято цю справу до свого провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 04.02.2025 підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до судового розгляду по суті. В матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву [PERSON] поданий 16.12.2024 відповідачкою [PERSON] (а.с.44-47) з підтвердженням направлення їх копій учасникам справи, який мотивований тим, що позивачка [PERSON] є матір`ю відповідачки. Крім відповідачки, позивачка має ще двоє дітей - сина та доньку. Все своє життя відповідачка допомагала батькам по господарству, виконувала роботи по ремонту будинку, по догляду за городом тощо. Після смерті її батька мати залишилась сама в будинку, тому майже вся робота по господарству у позивачки лягла на відповідачку. У її брата та сестри зовсім інше було відношення до матері. Був період, що сестра та брат зовсім не спілкувались з матір`ю. 08.11.2000р. позивачка склала заповіт на ім`я відповідачки на все своє майно, в т.ч. на житловий будинок [ADDRESS] . 02.07.2018р. позивачка в склала ще один заповіт на ім`я відповідачки. Обидва заповіти позивачка посвідчувала у нотаріусів з власної ініціативи, сама домовлялась з ними про цю нотаріальну дію. Повідомляючи відповідачку про складання заповітів позивачка весь час виказувала бажання взагалі подарувати їй будинок, а не просто заповідати. В 2020 році позивачка знову сама звернулась до нотаріуса з проханням оформити договір дарування на ім`я відповідачки, сама проявила цю ініціативу, розпитувала у нотаріуса, що необхідно для укладення договору дарування. Навіть при відповідачці нотаріус [PERSON] дуже детально розпитувала позивачку про її дійсні наміри, пояснювала всі наслідки укладення такого договору, довго спілкувалась з нею. Але позивачка наполягала на укладенні саме договору дарування. Жодних додаткових умов чи обов`язків відповідачки, які б випливали з цього договору, навіть не обговорювалось. Таким чином, з ініціативи позивачки [PERSON] . 17.09.2020 приватним нотаріусом [PERSON] (третя особа по цій справі) було посвідчено договір дарування на ім`я відповідачки [PERSON] житлового будинку [ADDRESS] . Того ж дня в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно нотаріусом було зареєстровано право власності на ім`я відповідачки на цей будинок. Після укладення договору у її відносинах з позивачкою нічого не змінилось. 01.03.2024 відповідачка потрапила до лікарні з діагнозом інфаркт головного мозку. Вона лікувалась в інсультному відділенні КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня №2» з 01.03.2024 по 07.03.2024, мала порушення статики, ходи та самообслуговування. Потім продовжувала лікування з 18.03.2024 по 01.04.2024 в ТОВ «БЦ КЛІНІК». На даний час відповідачка не відновила всі необхідні функції, потребує сторонньої допомоги, яку їй надає або її чоловік, або її донька. Позивачка стала пред`являти відповідачці претензії, що вона ніби безпричинно не їде додому, не обробляє город і т.д., проявляла нерозуміння до стану здоров`я відповідачки. Натомість, брат з сестрою, стали навідуватись до позивачки, налаштовувати її проти відповідачки, проявляти інтерес до будинку. Тому заяви позивачки про те, що договір дарування від 17.09.2020 ніби порушив її права, оскільки вона на даний час залишилась і без догляду, і без свого будинку, а тому необхідно визнати цей договір недійсним правочином не ґрунтуються ні на вимогах закону, ні на фактичних обставинах укладення оспорюваного правочину. На час укладення правочину 17.09.2020 [PERSON] мала намір саме подарувати будинок відповідачці, без будь-яких додаткових умов, вона це і зробила. Третя особа приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Федкевич Н.М. надала до суду письмові пояснення ( а.с.41) в яких вказала, що до неї звернулась позивачка [PERSON] для консультації з приводу укладення даного договору дарування. Було неодноразове звернення як в телефонному режимі так і очні консультації з приводу вчинення даної нотаріальної дії саме [PERSON] (дарувальника), адже саме вона була ініціатором укладення договору дарування. Вона добре пам`ятає всі консультації і обговорення можливого укладення договору дарування, оскільки в випадку дарування нерухомого майна нею приділяється особлива увага доведенню наслідків даного правочину саме до дарувальника. Консультації де посвідчення договору проводились без присутності [PERSON] , тобто, на волю і волевиявлення дарувальника ніхто жодним чином не впливав. Сумнівів в дієздатності позивачки у неї також не було. Сумнівів щодо дійсного наміру сторін на укладання такого договору у неї також не виникало. [PERSON] добре розуміла природу даного правочину, його наслідки, була наполегливою в своїх намірах. Про наміри на укладання договору довічного утримання позивачка не висловлювалась. При цьому вона роз`яснила зміст договору, наслідки, зокрема, що право власності на будинок безоплатно переходить відразу до обдаровуваного, а позивачка перестає бути власником будинку. Позивачка не висловлювала жодних вимог до відповідачки щодо надання їй за цим договором будь-яких дій майнового чи немайнового характеру. Тобто, договір дарування житлового будинку посвідчено з дотриманням законодавчих норм, з всебічним з`ясуванням волевиявлення сторін, з повним розумінням сторонами наслідків правочину. У судовому засіданні позивачка [PERSON] повністю підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити. Додатково пояснила, що вона мала намір укласти з відповідачкою договір довічного утримання, а не договір дарування будинку. Позивач вказує на те, що дочка пообіцяла, що буде її доглядати та. Однак, з часом дочка почала порушувати такі домовленості. Її доглядала інша дочка [PERSON] , яка 30 років проживає у м. Тараща. На ім`я [PERSON] вона складала два заповіти оскільки, дочка обіцяла, що догляне її. [PERSON] змусила її укласти договір дарування, казала, що догляне і створить всі умови для позивачки. Все це було навмисно зроблено, щоб позивачку вигнати з будинку. Відповідачка виганяла її з будинку, цькувала собак. До нотаріуса вона зверталася та нотаріус роз`яснював їй суть договору дарування, що після його укладання вона не буде власником будинку, але вона не послухала нотаріуса. Вона послухала [PERSON] , яка вмовила її укласти договір дарування. Після дарування будинку відповідачу, позивачка залишилась проживати в спірному будинку і до теперішнього часу є зареєстрованою та фактично проживає в ньому, сплачує комунальні платежі, відповідачка проживає через три хати від неї. Зі слів позивачки, після укладання договору вона викликала поліцію, бо зять приходив виганяти її з будинку. Відповідачка на той час уже була з інсультом. Договір дарування було вчинено нею під впливом помилки. В судовому засіданні представник позивача адвокат Дахно І.М. позов підтримав повністю з підстав, викладених в заявах по суті спору, просив його задовольнити. Додатково суду пояснив, що на момент укладення даного договору позивачка не мала наміру укладати договір дарування, який було укладено внаслідок помилки, замість договору довічного утримання. Помилка підтверджується поважним віком позивачки та, що до цього часу не оформлені комунальні платежі на нового власника. Відповідач - [PERSON] , після укладення договору, нічим не допомагає позивачці. Ні дочка, ні зять до неї не приходять, знущаються з позивачки та вказують, що оформлять в будинок пристарілих. Представник відповідачки адвокат Дідич П.В., у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні повністю, відповідно до наданого відзиву. Додатково пояснила, що відповідачка завжди допомагала матері. Старші діти позивачці не допомагали. Позивачка сама знайшла нотаріуса, підготувала всі необхідні документи та сказала [PERSON] , що потрібно укласти договір дарування. Після укладення договору, відповідачка ходила допомагати матері. 01.03.2024р. відповідачка потрапила до лікарні з інсультом. Вона півроку лікувалася в м. Біла Церква, має порушення функції руху. Зять приходив допомогти позивачці по господарству, але [PERSON] його вигнала. З хати її ніхто не виганяв. Натомість інші діти позивачки почали приходити до неї. [PERSON] добре розуміла, що у нотаріуса укладає договір дарування. 19.12.2024 відповідач [PERSON] подала заяву про розгляд справи у її відсутність у зв`язку з поганим станом здоров`я. Приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Федкевич Н.М. у судове засідання не з`явилася, про день, час і місце розгляду справи повідомлена належно. За положенням частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання учасників справи за умови їх належного повідомлення про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України, судом не встановлено. Згідно з п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Оскільки відповідачка [PERSON] та третя особа приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Федкевич Н.М. належно повідомлені про дату, час і місце цього судового засідання, в судове засідання не з`явились, заяв про відкладення розгляду справи не подавали, водночас матеріали справи містять клопотання про розгляд справи без їхньої участі, - судом було ухвалено здійснювати розгляд справи за відсутності цих учасників. Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідача, свідків, перевіривши викладені у заявах по суті обставини, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані докази, встановив наступні фактичні обставини та визначив зміст спірних правовідносин. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). За змістом ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову (правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 08.06.2022 у справі № 1303/1459/12). Судом встановлено, що 17 вересня 2020 року між [PERSON] , РНКОПП [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] , РНКОПП [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , було укладено договір дарування житлового будинку, що посвідчений приватним нотаріусом Таращанського (Білоцерківського) районного нотаріального округу Київської області та зареєстрований в реєстрі за № 1047 (а.с.8) (далі Договір), згідно з п 1.1. якого, позивачка (дарувальник) передала у власність (подарувала), а відповідачка (обдаровуваний) прийняла у власність (у дарунок) безоплатно житловий будинок з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами, що належать дарувальнику на праві власності і знаходяться за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Відповідно до п.1.2. договору, житловий будинок належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадщину, виданих 14 вересня 1994 року за реєстровим № 2144 та № 2145 державним нотаріусом Таращанської державної нотаріальної контори Київської області Лосіцькою Л.П., зареєстрованого в Білоцерківському міжміському бюро технічної інвентаризації Київської області 19 вересня 1994 року за реєстром № 443. Житловий будинок з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами розташовані на земельній ділянці площею 0,1000 га. Земельна ділянка не обтяжена сервітутом в користь третіх осіб та не встановлено правове обмеження на її використання, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Кадастровий номер земельної ділянки - 3224410101:01:208:0008. За змістом п.2.2. Сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваної вчинення на його користь будь- яких дій майнового або немайнового характеру. Право власності в обдаровуваної на дарунок виникає з моменту прийняття дарунку та державної реєстрації права власності. Прийняттям дарунку вважається отримання оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення (п.3.1. договору). Цей договір посвідчено приватним нотаріусом Таращанського районного нотаріального округу Київської області Федкевич Наталією Миколаївною. Договір підписано сторонами у її присутності. Особи громадян, які підписали договір, встановлено, їх дієздатність, а також належність [PERSON] житлового будинку перевірено. Під друкованим текстом договору дарування житлового будинку містяться підписи позивача та відповідача. Також судом встановлено та не оспорюється сторонами, що відповідачка [PERSON] є донькою позивачки [PERSON] . Судом також установлено, що позивачка [PERSON] є пенсіонеркою, отримує пенсію за віком з 04.01.1991 року, що вбачається з копії посвідчення № [NUMBER] (а.с.9). Крім того судом установлено, що позивачка [PERSON] якій на момент укладення договору було 84 роки, з 02.08.1968 року зареєстрована та проживає по даний час в будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.7); являється абонентом за договорами про надання послуг з газопостачання та постачання електричної енергії за вказаною адресою, що укладені між нею та ТОВ «ГК «Нафтогаз України»», ТОВ «Газорозподільні мережі України» і ТОВ «Київська обласна ЕК», та не має заборгованості за сплати комунальних послуг (а.с.10, 11). Згідно з випискою з медичної карти хворого № 2505 КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня №2», [PERSON] , [INFO], знаходилася на стаціонарному лікуванні в інсультному відділенні КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня №2» з 01.03.2024 по 07.03.2024 - інфаркт головного мозку (а.с.48-49). За результатами проведеної ехокардіографії ТОВ «БЦ КЛІНІК», [PERSON] , [INFO], страждає на гіпертонічну хворобу ІІІ (ГПМК 01.03.2024, тлт акті лізе 01.03.2024), ст.2, ризик 4 (дуже високий), СН І зі збереженою фракцією викиду (а.с.50 та на зв.). Згідно з випискою з медичної карти хворого № 8305 КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня №2», [PERSON] , [INFO], знаходилась на стаціонарному лікуванні з 28.08.2024 по 05.09.2024 за наслідками перенесеного інфаркту головного мозку де отримувала лікування (а.с.51та на зв.). Згідно з випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 189 ТОВ «БЦ КЛІНІК», [PERSON] , [INFO] знаходилась на стаціонарному лікуванні з 15.04.2024 по 29.04.2024 з діагнозом: нестенозуючий атеротромботичний інфаркт головного мозку в базальних гангліях правої гемісфери головного мозку в басейні ПСМА від 01.03.2024 з дизартрією, лівобічним геміпарезом: глибоким в руці, помірним в нозі, порушенням статики та ходи (а.с.52 та на зв.). Згідно з випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 138 ТОВ «БЦ КЛІНІК», [PERSON] , [INFO] знаходилась на стаціонарному лікуванні з 18.03.2024 по 01.04.2024 з діагнозом: нестенозуючий атеротромботичний інфаркт головного мозку в базальних гангліях правої гемісфери головного мозку в басейні ПСМА від 01.03.2024 з дизартрією, лівобічним геміпарезом: глибоким в руці, помірним в нозі, порушенням статики та ходи (а.с.53 та на зв.). 08.11.2000 позивачка [PERSON] склала заповіт, який посвідчений державним нотаріусом Таращанської державної нотаріальної контори Бойко Л.В., яким все належне їй майно, з чого б воно не складалося та де б воно не знаходилось та все те, що буде належати їй на момент її смерті та на що я за законом матиме право ( в тому числі належний їй на праві власності житловий будинок за адресою: [ADDRESS] ), заповідає своїй дочці [PERSON] . Заповіт зареєстровано в реєстрі за №3801 (а.с.56). Крім того, 02.07.2018 позивачка [PERSON] склала заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Таращанського нотаріального округу Київської області Федкевич Н.М., яким належний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , заповідає своїй дочці [PERSON] [INFO] . Заповіт зареєстровано в реєстрі за №581 (а.с.57). Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивачка її сусідка, проживає через дві хати. Між [PERSON] та дочкою [PERSON] були гарні стосунки, але на даний час вони не спілкуються. До того, [PERSON] працювала у позивачки на городі. Після того, як [PERSON] захворіла, вона приходила до [PERSON] та вона казала, що ображається на [PERSON] , бо вона не приходить через хворобу. [PERSON] казала, що у неї надія тільки на [PERSON] , хата буде [PERSON] , бо вона її доглядає. Вона знає зі слів [PERSON] , що позивачка писала заповіт на відповідачку, а за договір не знає. [PERSON] з чоловіком ходили до позивачки. Інша дочка проживає у Білій Церкві . Ніколи свідок не чула про якийсь конфлікт між ними. Свідок [PERSON] суду пояснила, що раніше була в гарних стосунках з позивачкою, вони 30 років товаришували, [PERSON] була їй, як мати. Зараз позивачка з нею не спілкується. [PERSON] їй казала, що подарувала будинок [PERSON] , договір дарування зробила, щоб ніхто не забрав будинок у [PERSON] . [PERSON] була дуже щаслива, що уклала договір дарування, бо дочка [PERSON] була дуже швидка та хвацька. [PERSON] постійно допомогала матері по будинку, на городі. Інші діти до неї не приїжджали, у них були погані стосунки. Стосунки зіпсувалися між [PERSON] та [PERSON] , коли відповідачка захворіла. Потім [PERSON] їй розповідала, що вона вигнала зятя, бо він ходить, як хазяїн. [PERSON] ображалася на [PERSON] , що вона після хвороби не допомагає їй по господарству та розповідала, що зять виганяв її з будинку. Після літа 2024 позивачка перестала спілкуватися зі свідком. Свідок [PERSON] пояснив, що відповідачка його дружина. Вони 20 років проживали разом та у 2024 році офіційно зареєстрували шлюб. Вони з [PERSON] увесь час ходили до матері [PERSON] все робили по господарству, обробляли город. Він 6 років не бачив інших дітей позивачки. Позивачка самостійно домовилася у нотаріуса оформити договір дарування на дочку [PERSON] . Він з дружиною був у нотаріуса, яка роз`яснила позивачці, що вона дарує будинок і декілька разів запитала чи точно [PERSON] згодна. Нотаріус сама ознайомила з умовами договору. Він був присутнім, коли нотаріус розмовляв з [PERSON] та все роз`яснював. Стосунки з [PERSON] зіпсувалися з серпня 2024, він робив у дворі в позивачки та питав у дружини по телефону, що робити по господарству. [PERSON] вигнала його з двору, бо він казав, що [PERSON] не можна нервувати. У них з позивачкою виникла словесна перепалка. [PERSON] питала чи не померла [PERSON] . Погроз у бік позивачки з його сторони не було. Вони посварилися та позивачка вигнала його, поліція до нього не приходила. Свідок [PERSON] суду пояснила, що відповідачка її матір, а позивачка - бабуся. Після смерті дідуся вони завжди допомагали бабусі, слухали. Вона також допомагала, їсти носила. Мати захворіла та не може тепер допомагати. Іншим дітям [PERSON] купила будинки і тому подарувала свій будинок [PERSON] . У 2017 році бабуся зробила заповіт на її матір. Перед війною бабуся зробила договір дарування на її матір, бабуся так і проживала в будинку, а мати все допомагала. Після 5 місяців хвороби матері, бабуся хотіла пластикові двері та вони їй сказали, що двері ніхто ставити не буде. Бабуся не розуміє, що мати лежача і не могла нічого робити. Її мати не могла казати, що відправить бабусю до будинку пристарілих, бо не могла розмовляти через інсульт. Інших доказів матеріали справи не містять. При вирішенні спору суд виходить з наступного. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. До спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). За правилом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. На відміну від договору дарування за договором довічного утримання (догляду), який згідно із позовними вимогами мала на увазі позивач, одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно, що унормовано статтею 744 ЦК України. Згідно ч.1 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін. Правочини, вчинені внаслідок помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін. Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу). Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має (постанови Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20, від 01 грудня 2022 року у справі № 335/15805/17). Верховний Суд неодноразово зауважував, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути достатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути опосередкованими доказами наявності такої помилки (постанови Верховного Суду від 03 травня 2022 року у справі № 715/2513/19, від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20, від 15 березня 2023 року у справі № 288/1366/21, від 15 листопада 2023 року у справі № 308/8309/22, від 17 квітня 2024 року у справі № 564/1067/22, від 25 квітня 2024 року у справі № 336/6427/20, від 23 травня 2024 року у справі № 501/3591/21. Наступна зміна рішення позивача або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації (Постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 447/2297/19, від 15 березня 2023 року у справі № 288/1366/21, від 15 травня 2023 року у справі № 522/9246/19, від 02 серпня 2023 року у справі № 138/246/22, від 25 квітня 2024 року у справі № 336/6427/20, від 29 березня 2024 року у справі № 523/13811/21). Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Позивачка обґрунтовуючи вимоги посилається на те, що вона помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, а саме: на момент укладення правочину не мала наміру укладати договір дарування, який було укладено замість договору довічного утримання, помилилася стосовно правової природи правочину, прав і обов`язків сторін, оскільки потребувала стороннього догляду та допомоги. Суд зауважує, що жодна із умов укладеного договору не передбачала наявність у обдаровуваного будь-якого обов`язку перед дарувальником. Більш того, з вимогами про недійсність договору дарування [PERSON] звернулася через чотири роки після його укладення. Сторона позивача не довела, що на момент укладення оспорюваного договору дарування виникла помилка стосовно правової природи правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання вказаного договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи спірний договір, [PERSON] усвідомлювала умови правочину і його правові наслідки, тим більше з огляду на те, що договір посвідчувався нотаріально та їй роз`яснювався його зміст. З наданих позивачкою доказів вбачається, що вона є пенсіонеркою і отримує пенсію за віком. Доказів того, що позивачка є отримувачем соціальних послуг відповідно до Закону України «Про соціальні послуги» та щодо незадовільного її стану здоров`я суду не надано. Також, не знайшли підтвердження доводи позивачки, що вона за своїм віком не правильно сприймала факти та обставини укладення оспорюваного правочину, адже в судовому засіданні позивачка на запитання надала відповідь, що сама підписала договір дарування, а матеріали справи не містять даних про те, що вік (84 роки на день укладення договору) або стан здоров`я позивача викликали необхідність укладення саме договору довічного утримання, а не дарування. Нотаріусом особу дарувальника було встановлено та дієздатність перевірено відповідно до вимог пункту 1 Глави 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону, що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. Позивачкою не надано доказів того, що на час укладення оспорюваного правочину вона була нездатна усвідомити зміст укладеного договору, який їй було роз`яснено нотаріусом. Твердження позивачки, що житловий будинок є єдиним її житлом, що є доказом відсутності її волі на укладення саме договору дарування, та відповідачка може перешкоджати їй у праві користування майном, суд оцінює критично, адже до суду не надано жодних доказів щодо порушення житлових прав [PERSON] , вона зареєстрована у спірному будинку, сплачує комунальні послуги та не позбавлена права в подальшому проживати у даному житловому приміщенні, крім того, в судовому засіданні не встановлено обставин, що відповідачка чинить перешкоди позивачці у можливості користування будинком та вчиняє протиправні дії, що свідчить про відсутність порушених прав у позивача. Проживання позивачки в спірному будинку, який за оспорюваним договором дарування належить відповідачці, не суперечить вимогам діючого законодавства і є проявом реалізації власником свого права володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Щодо очікування позивачки на утримання від відповідачки слід зазначити, що остання в березні 2024 потрапила до лікарні з діагнозом інфаркт головного мозку. Вона лікувалась в інсультному відділенні КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня №2» і на даний час не відновила всі необхідні функції, потребує сторонньої допомоги, яку їй надає або її чоловік, або її донька, що було відомо позивачці [PERSON] , тому з об`єктивних причин не мала можливості надавати утримання та щоденний догляд останній. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 № 638/2304/17 зроблено висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Помилка внаслідок незнання закону, чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника, як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Судом не встановлено обставин, за яких дії позивача щодо укладення договору дарування не могли об`єктивно відображати її внутрішню волю внаслідок збігу тяжких обставин, що склались в її житті на момент укладання договору дарування чи під впливом неправомірних дій дочки позивача, як сторони договору, чи третіх осіб, а також впливу вікових особливостей у момент укладання договору дарування, внаслідок чого спотворювалось її сприймання та усвідомлення основних аспектів угоди. Основними доказами на підтвердження позовних вимог, позивачем надано копії рахунків про сплату жилого-комунальних послуг, що не є достатнім доказом на підтвердження недійсності договору дарування. Окрім того, відповідач [PERSON] долучила до матеріалів справи копію заповіту від 08.11.2000 року та копію заповіту від 02.07.2018 року складених позивачкою [PERSON] на користь відповідачки [PERSON] . Таким чином, доказів на підтвердження того, що правочин, вчинений внаслідок «помилки щодо природи правочину» суду не надано. Належних та допустимих доказів на підтвердження існування при укладенні договору дарування «помилки», а саме неправильного сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення позивача, не надано. З огляду на вищевикладене, у суду наявні всі підстави стверджувати, що [PERSON] розуміла природу укладеного саме договору дарування, права та обов`язки сторін, які виникають за договором дарування. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. За встановлених фактичних обставин справи суд дійшов висновку, що [PERSON] змінила наміри щодо відчуження майна після укладення договору дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договору під час укладення такого правочину. Таким чином, суд приходить до висновку, що у справі не встановлено сукупності обставин, які свідчать про те, що [PERSON] неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування. Оскільки позивачкою не доведено обставин, на які посилалась як на обґрунтування позовних вимог, тому у суду відсутні законні підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним, відповідно до статті 229 ЦК України. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed