Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила зобов`язати відповідачку не чинити перешкоди позичці у користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом надання вільного доступу до квартири з наданням ключів від всіх її вхідних дверей. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що відповідачка перебувала у шлюбних стосунках з сином позивачки. Після розірвання шлюбу спірна квартира була об`єктом поділу між ними, внаслідок чого кожному з них суд виділив у особисту приватну власність по 1/2 частці такої квартири. Син позивачки подарував їй свою частку спірної квартири, внаслідок чого на теперішній час спірна квартира є об`єктом спільної часткової власності позивачки та відповідачки. Натомість спірна квартира фактично перебуває у одноосібному користуванні відповідачки, оскільки остання постійно проживає у такій квартирі. При цьому відповідачка категорично відмовляється допускати до спірної квартири позивачку і не надає останній ключів від замків вхідних дверей, чим створює перешкоди у користуванні власністю. Тож з метою захисту своїх прав на безперешкодне користування власністю позивачка змушена звертатись до суду. Відповідачка заперечила проти позовних вимог та у письмовому відзиві просила відмовити у позові. В обґрунтування своєї позиції посилається на те, що між сторонами склалися неприязні відносини. Спірна квартира є однокімнатною і є єдиним житлом відповідачки, де зберігаються всі її особисті речі. Позивачка не має потреби у житлі, оскільки має у власності іншу квартиру, де фактично і проживає. Відповідачка не заперечує майнових прав позивачки на спірну квартиру, але заперечує наявність у позивачки потреби заходити до помешкання відповідачки, де зберігаються всі особисті речі останньої. Оскільки відповідачка не чинить ніяких перешкод позивачці, то позов не підлягає до задоволення. 22.11.2024 судом відкрито провадження у справі з визначенням розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 11.12.2024 від представника відповідачки адвокат Солодкова С.І., яка діє на підставі ордеру серії СА №1105815 від 09.12.2024, надійшов відзив проти позову, в якому викладено обґрунтування позиції відповідачки стосовно позовних вимог. 19.12.2024 від позивачки надійшла відповідь на відзив, в якій викладено пропозицію відповідачці в період до 17.01.2025 добровільно особисто або через представника передати позивачці ключів від вхідних дверей спірної квартири та організації вільного доступу до неї, що свідчитиме про те, що відповідачка не створює позивачці перешкод у користуванні квартирою і матиме наслідком відмову позивачки від позову. 28.01.2025 від позивача надійшла заява про зміну підстав позову, в якій зазначено, що додатковим свідченням протиправного перешкоджання відповідачки користуванню позивачкою спірною квартирою є ігнорування пропозиції позивачки, викладеної у відповіді на відзив. В судовому засіданні позивачка та її представник адвокат Дмитрик В.В., який діє на підставі ордеру серії СА №1007877 від 20.12.2022, підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Представник позивачки пояснив, що відповідачка не допускає позивачку до спірної квартири, не надає ключів від вхідних дверей, чим створює перешкоди у реалізації позивачкою права користування її власністю. Позивачка додатково пояснила, що має бажання користуватись спірною квартирою, як житлом. Представник відповідачки заперечила проти позову та просила відмовити у його задоволенні. Пояснила, що договір дарування, на підставі якого позивачка набула право власності на 1/2 частку спірної квартири, має штучний характер, оскільки попередній власник такої частки син позивачки з власного бажання виселився зі спірної квартири, а на теперішній час намагається уникнути сплати грошової компенсації за частину автомобіля, що присуджена до стягнення з нього на користь відповідачки. За клопотанням сторони позивача в судовому засіданні були допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснив, що проживає в будинку [ADDRESS] . В жовтні 2024 року його запросила позивачка, оскільки він працює завідуючим господарства ОСББ «Дніпровські хвилі 89», щоб в його присутності відкрити двері до спірної квартири, оскільки наявний у позивачки ключ не підходив до замка вхідних дверей такої квартири а на дзвінок до квартири ніхто не відповідав, внаслідок чого було складено відповідний акт. Зазначив, що відповідна подія відбувалась ввечері після 18 год. Свідок [PERSON] пояснила, що знає позивачку давно, бо вони жили в одному будинку, а відповідачку знає понад 10 років, бо вона перебувала у шлюбі з сином позивачки. На прохання позивачки свідок близько шести разів ходила з нею до спірної квартири, але не змогли туди потрапити, оскільки не підходив ключ. Востаннє така подія відбувалась у жовтні 2024 року в присутності [PERSON] , як представника відповідного ОСББ. Двері їм ніхто не відкрив, але в квартирі хтось був, бо у вікнах було видно увімкнене світло. Заслухавши пояснення учасників справи та свідків, дослідивши надані суду письмові докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Об`єктом спору є однокімнатна житлова квартира загальною площею 61,1кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (далі спірна квартира). Спірна квартира з 23.10.2014 була об`єктом спільної сумісної власності відповідачки та [PERSON] та внаслідок поділу такого майна кожному з них було виділено у власність по 1/2 частці такої квартири на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.10.2023 у справі №711/2737/21, яке набрало законної сили 06.11.2023. На підставі договору дарування від 10.05.2024 [PERSON] подарував належну йому 1/2 частку спірної квартири позивачці, а відтак з 10.05.2024 спірна квартира є об`єктом права спільної часткової власності позивачки та відповідачки в рівних частках. Зазначені обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами та визнаються сторонами, а відтак є доведеними належним чином. Відповідачка користується спірною квартирою і має в ній зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання з 05.05.2015 по теперішній час. Натомість позивачка не має ключів від замків вхідних дверей спірної квартири, внаслідок чого позивачка не має і доступу до такої квартири, а відповідачка в добровільному порядку не надає позивачці доступу до квартири, що підтверджується актом від 09.10.2024 /а.с. 21/, заявою позивачки до Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області /а.с. 22/, довідкою Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області від 31.10.2024 /а.с.23/, а також поясненнями свідків. Оскільки позивачка обмежена у доступі та користуванні спірною квартирою, то вона звернулась до суду з даним позовом. Отже між сторонами існує спір, який виник з правовідносин щодо порядку користування житловою квартирою, яка є об`єктом спільної власності сторін, що регулюється нормами Конституції України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та інших нормативно-правових актів. Надаючи оцінку доводам учасників справи та обґрунтованості позовних вимог суд виходить з наступного. Положеннями ст. 41 Конституції передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Поняття спільної часткової власності визначено в ч. 1 ст. 356 ЦК як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК учасники спільної часткової власності здійснюють свої права за їх згодою та можуть домовитись про порядок користування і володіння майном, яке перебуває у їх спільній власності. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч.3 ст.358 ЦК при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. В контексті обставин спірних правовідносин слід звернути увагу, що позивачка є співвласником спірної квартири в рівній частці з відповідачкою, а отже вони є рівними у здійсненні права користування таким об`єктом. Ніхто з них не може самовільно обмежувати доступ до такої квартири один одному. По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що порядок користування спірною квартирою між сторонами не визначався не визначався окремим рішенням суду чи угодою співвласників, а отже кожен із співвласників має рівні права на користування такою квартирою. Обмеження доступу позивачки до спірної квартири, що здійснюється відповідачкою шляхом ненадання доступу до квартири та ненадання ключів від замків вхідних дверей, є порушенням прав позивачки у праві власності на спільне майно і за своєю сутністю є неправомірною поведінкою, яка суперечить нормам закону і протиправно обмежує законні права позивачки, оскільки створює їй перешкоди для користування спільним майном. Необґрунтованими є доводи сторони відповідачки щодо штучного характеру даного спору, оскільки судом не встановлено обставин, які б свідчили про недійсність підстав набуття позивачкою у власність 1/2 частки спірної квартири. При цьому суд відхиляє доводи сторони відповідача щодо відсутності доказів створення відповідачкою перешкод для доступу до спірної квартири позивачки. В цьому контексті суд бере до уваги, що аналіз змісту заперечень відповідачки проти позову свідчить, що відповідачка заперечує необхідність позивачки в доступі до спірної квартири, обґрунтовуючи це відсутністю у останньої потреби використання такої квартири в якості житла. Отже процесуальна поведінка відповідачки свідчить про заперечення відповідачкою права позивачки на вільний доступ до об`єкту її власності. Доводи відповідачки щодо того, що обмеження доступу позивачки до спірної квартири обумовлено тим, що така квартира є житлом відповідачки і сховищем її особистих речей, не виправдовує її дії щодо самовільного обмеження позивачки у доступі до такого помешкання. В цьому контексті слід зауважити, що використання спільного майна в першу чергу має здійснюватись за згодою співвласників такого майна. Оскільки відповідачкою не надано доказів на підтвердження наявності згоди позивачки на одноосібне використання спірної квартири відповідачкою, то дії останньої щодо перешкоджання у доступі до такої квартири позивачці не відповідають критеріям добросовісності та правомірності. В цьому контексті суд звертає увагу, що цивільні правовідносини засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності їх учасників. При цьому регулювання таких відносин здійснюється на засадах, зокрема, неприпустимості позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, забезпечення судового захисту цивільного права та інтересу, справедливості, добросовісності та розумності (статті 1, 3 ЦК). Відповідно до ст. 13 ЦК при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав зазначених вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. За ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 5 ст. 319 ЦК власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Відповідно до ст. 386 ЦК власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За таких обставин, враховуючи що відповідачкою протиправно здійснюється обмеження прав позивачки шляхом створення їй перешкод у вільному доступі до спірної квартири, то право позивачки є порушеним і підлягає захисту. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, обраний позивачем спосіб захисту його прав має відповідати критеріям ефективності. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Аналіз змісту спірних правовідносин свідчить, що обраний позивачкою спосіб захисту її законних прав та інтересів відповідає змісту порушення її прав відповідачкою та матиме наслідком відновлення порушеного права, а отже відповідає критеріям ефективності, внаслідок чого позовні вимоги є цілком обґрунтованими та правомірними. За таких обставин позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду та інших витрат позивача, пов`язаних з розглядом справи. Враховуючи клопотання сторони позивача, то питання про розподіл витрат, пов`язаних з розглядом справи, може бути вирішене судом шляхом ухвалення додаткового рішення у справі після подачі стороною позивача відповідних доказів. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved