Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-09 00:00:00

У червні 2024 до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про зобов`язання вчинити дії. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що банк повідомив його, що виконуючи обов`язки суб`єкта первинного фінансового моніторингу, встановив факт належності позивача до категорії політично значущих осіб, у зв`язку з тим, що позивач обіймав посаду - заступника військового прокурора Південного регіону України. Проте, позивач вважає, що дії відповідача, щодо встановлення факту належності [PERSON] до публічно значущих осіб, у зв`язку з перебуванням на посаді заступника військового прокурора Південного регіону України, є протиправними (неправомірними) та такими, що порушують його майнові та не майнові права, що послугувало підставою для звернення до суду. Такі дії (рішення) мають наслідком застосування до відносин між банком та позивачем і членами його сім`ї ризик-орієнтованого підходу, а також вжиття щодо них низки передбачених законом заходів, що порушує їх права як споживачів банківських послуг. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.06.2024 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Відповідач надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому позову не визнав, в обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що банк як суб`єкт первинного, діючи згідно з чинним законодавством та внутрішніми правилами, правомірно та правильно, встановив позивачу статус національного публічного діяча згідно із Законом України від 06.12.2019 № 361-IX «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», стверджував, що це сталося у 2019 році. На думку відповідача, жодних прав позивача він не порушив, тому позов є безпідставним. Крім того, відповідач стверджував, що позивач дізнався про встановлення йому статусу національного публічного діяча у 2019 році, з того часу минуло більше трьох років, тому наполягав на застосуванні до спірних правовідносин положень статті 257 Цивільного кодексу України про позовну давність, просив суд у задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні 18.11.2024 позивач, та його представник просили задовольнити позов з мотивів викладених у позовній заяві. Обґрунтовуючи привід для звернення до суду за захистом порушеного права, позивач наголосив, що відповідач своїми діями та рішеннями порушує його права як споживача банківських послуг, оскільки правовим наслідком визнання банком як суб`єктом первинного фінансового моніторингу клієнта політично значущою особою є застосування до відносин з ним та членами його сім`ї ризик-орієнтованого підходу, а також вжиття низки інших обмежень, передбачених Законом № 361-IX. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити у задоволенні позову. 10.03.2025 позивач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, явку свого представника у судове засідання не забезпечив, про причини неприбуття представника суд не повідомив. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] є клієнтом Акціонерного товариства «ПриватБанк», вказаний факт був встановлений в судовому засіданні та сторонами не заперечувався. На теперішній час відносини між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» врегульовані договором банківського рахунку від 29.09.2017 № 290917-02/23 Р388. Позивач зазначає, що у листопаді 2023 він дізнався про те, що АТ КБ «ПриватБанк» як суб`єкт первинного фінансового моніторингу встановив, що позивач відноситься до категорії політично значущих осіб - національних публічних діячів відповідно до пунктів 37, 47 статті 1 Закону України від 06.12.2019 № 361-IX «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (далі - Закон № 361-IX), який набув чинності 28.04.2020, тобто після звільнення позивача з органів прокуратури та застосував до відносин із ним та членами його сім`ї ризик-орієнтований підхід із вжиттям заходів, що передбачені зазначеним Законом. З метою з`ясування даної обставини [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із зверненням від 17.11.2023 (вх. № 123-ВБ від 17.11.2023), в якому повідомив, що він не належить до категорії національних публічних діячів і що положення Закону № 361-IX до нього не застосовуються, просив виключити з усіх облікових інформаційних систем банку відомості про нього як особи, яка є політично значущою особою - національним публічним діячем, а також про припинення цього статусу щодо членів його сім`ї. АТ КБ «ПриватБанк» листом від 15.12.2023 № 20.1.0.0.0/7-231117/37684 повідомив, що банк, виконуючи обов`язки суб`єкта фінансового моніторингу, встановив, що [PERSON] відноситься до категорії політично значущих осіб, оскільки обіймав посаду заступника військового прокурора Південного регіону України, цей статус встановлюється фізичній особі з дати призначення на посаду і зберігається пожиттєво. [PERSON] , не погоджуючись із зазначеною відповіддю, звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з повторним зверненням від 19.12.2023 (вх. № 8818288 від 17.11.2023), в якому надав додаткові пояснення та знову заперечив свою належність до категорії політично значущих осіб - національних публічних діячів, зазначив, що висновки посадових осіб відповідача є помилковими і такими, що не відповідають положенням Закону № 361-IX, повторно просив виключити відомості про нього як особи, яка належить до категорії політично значущих осіб - національних публічних діячів. У свою чергу АТ КБ «ПриватБанк» не прийняв до уваги додаткові пояснення позивача та листом від 15.03.2024 № 20.1.0.0.0/7-240222/79028 підтвердив, що встановив [PERSON] статус політично значущої особи у зв`язку з обійманням ним у минулому посади заступника військового прокурора Південного регіону України. При вивченні вказаних листів судом встановлено, що відповідач, як на законодавче обґрунтування, посилається на вимоги пункту 1 частини другої статті 6 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Вказаний Закон спрямований на захист прав та законних інтересів громадян, суспільства і держави, забезпечення національної безпеки шляхом визначення правового механізму запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення. Термін «національні публічні діячі» міститься в пункті 37 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», який набув чинності 28.04.2020, тобто після звільнення позивача з органів прокуратури. Під поняттям національні публічні діячі - слід відносити фізичних осіб, які виконують або виконували в Україні визначні публічні функції, а саме: Президент України, Прем`єр-міністр України, члени Кабінету Міністрів України та їх заступники; керівник постійно діючого допоміжного органу, утвореного Президентом України, його заступники; керівник та заступники керівника Державного управління справами; керівники апаратів (секретаріатів) державних органів, що не є державними службовцями, посади яких належать до категорії «А»; Секретар та заступники Секретаря Ради національної безпеки і оборони України; народні депутати України; Голова та члени Правління Національного банку України, члени Ради Національного банку України; голови та судді Конституційного Суду України, Верховного Суду, вищих спеціалізованих судів; члени Вищої ради правосуддя, члени Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, члени Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів; Генеральний прокурор та його заступники; Голова Служби безпеки України та його заступники; Директор Національного антикорупційного бюро України та його заступники; Директор Державного бюро розслідувань та його заступники; Директор Бюро фінансових розслідувань та його заступники; Голова та члени Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення, Голова та члени Антимонопольного комітету України, Голова Національного агентства з питань запобігання корупції та його заступники, Голова та члени Рахункової палати, Голова та члени Центральної виборчої комісії, голови та члени інших державних колегіальних органів; надзвичайні і повноважні посли; начальник Генерального штабу - Головнокомандувач Збройних Сил України, командувачі Сухопутних військ Збройних Сил України, Повітряних Сил Збройних Сил України, Військово-Морських Сил Збройних Сил України; державні службовці, посади яких належать до категорії А; керівники органів прокуратури, керівники обласних територіальних органів Служби безпеки України, голови та судді апеляційних судів; керівники адміністративних, управлінських чи наглядових органів державних та казенних підприємств, господарських товариств, державна частка у статутному капіталі яких прямо чи опосередковано перевищує 50 відсотків; члени керівних органів політичних партій. Так, під час судового розгляду встановлено, що позивач у період з 06.11.2006 по 31.12.2019 безперервно проходив службу в органах прокуратури України на різних прокурорсько-слідчих посадах. Зокрема, у період з 26.12.2016 по 11.07.2017 полковник юстиції [PERSON] обіймав посаду заступника військового прокурора Південного регіону України. Так, наказом Генерального прокурора України від 21.12.2016 № 572-вх полковник юстиції [PERSON] був призначений на згадану посаду, а наказом Генерального прокурора України від 10.07.2017 № 381-вк - звільнений із зазначеної посади у зв`язку з призначенням на іншу посаду в органах військової прокуратури. Згідно з пунктом 1 наказу Генерального прокурора від 26.12.2019 № 1226-вк (з урахуванням змін, унесених наказом Генерального прокурора від 11.06.2020 № 1519ц) полковника юстиції [PERSON] , якого наказом Міністра оборони України від 21.12.2019 № 718 звільнено з військової служби у запас відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), з 31.12.2019 звільнено з посади начальника відділу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України, виключено зі списків особового складу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України та усіх видів забезпечення. Таким чином, 31.12.2019 [PERSON] припинив проходження служби в органах прокуратури України та починаючи з 01.01.2020 не обіймав в органах прокуратури України жодної з посад. Так, Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» від 14.10.2014 № 1702-VII (далі Закон -1702-VII), що діяв на момент перебування [PERSON] на посаді заступника військового прокурора Південного регіону України визначено, що національні публічні діячі - фізичні особи, які виконують або виконували протягом останніх трьох років визначені публічні функції в Україні, серед яких Генеральний прокурор та його заступники. Судом встановлено, що позивач не перебував на посаді керівника органу прокуратури, не входить до чітко визначеного переліку наведених Інших посад в пункті 37 статті 1 Закону № 361-IX та не перебував на посадах національних публічних діячів визначених Законом 1702-VII. Відповідно до положень статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Пунктом 22 частини другої статті 6 Закону № 361-IX визначено, що суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний, зокрема, проводити аналіз відповідності фінансових операцій, що проводяться клієнтом, наявній інформації про зміст його діяльності та фінансовий стан з метою виявлення фінансових операцій, що підлягають фінансовому моніторингу. Для визначення належності клієнта або кінцевого бенефіціарного власника клієнта до політично значущих осіб, членів їх сімей або пов`язаних з ними осіб суб`єкт первинного фінансового моніторингу використовує декілька надійних джерел інформації та вживає заходів для перевірки отриманої інформації (частина сьома статті 11 Закону № 361-IX). Суб`єкт первинного фінансового моніторингу несе відповідальність за неналежне застосування до клієнтів, які є політично значущими особами, членами їх сімей, особами, пов`язаними з політично значущими особами, ризик-орієнтованого підходу, включаючи встановлення необґрунтованого рівня ризику діловим відносинам (проведенню фінансової операції без встановлення ділових відносин) та/або вжиття щодо них непропорційних заходів відповідно до категорії ризику, безпідставну відмову від встановлення (підтримання) ділових відносин та/або проведення фінансової операції (частина чотирнадцята статті 11 Закону № 361-IX). Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Частиною 1 ст. 1074 ЦК України передбачено заборону обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом. Суд також зазначає, що посилання відповідача на пункт 9 частини першої Кримінального процесуального кодексу України, згідно з яким керівником органу прокуратури вважаються Генеральний прокурор, заступник Генерального прокурора - керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури (для прокурорів Спеціалізованої антикорупційної прокуратури), керівник обласної прокуратури, керівник окружної прокуратури та їх перші заступники і заступники, які діють у межах своїх повноважень, для визнання позивача політично значущою особою (національним публічним діячем), є помилковим, адже терміни, які використовуються у Кодексі, мають значення лише для розуміння положень Кримінального процесуального кодексу України у контексті регулювання порядку кримінального провадження та вчинення відповідних процесуальних дій учасниками кримінального провадження. За встановлених обставин, суд приходить висновку, що в даному випадку відповідач, встановлюючи факт належності позивача до категорії політично значущих осіб (РЕР), у зв`язку з тим, що позивач обіймав посаду - заступника військового прокурора Південного регіону України, діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачений Законом № 361-ІХ від 06.12.2019 року та Закону 1702-VII від 14.10.2014, а відтак позов, підлягає задоволенню. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX) було визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільним Кодексом України та строки визначені Господарським кодексом України, а саме ст. 232, 269, 322, 324 продовжуються на строк дії такого карантину. Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року введено в Україні воєнний стан із 05:30 год. строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався і триває станом на день постановлення рішення суду. Враховуючи наведене, суд приходить висновку про безпідставність твердження сторони відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено повністю, підстав для звільнення відповідача від стягнення судового збору судом не встановлено, тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 986,40 грн. На підставі встановлених судом обставин,

Outcome: approved