Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-16 00:00:00

[PERSON] (надалі Позивач) звернувся із вказаним позовом до [PERSON] (далі Відповідач) та просить суд: - припинити стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини, [PERSON] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, які стягуються на підставі рішення Іванківського районного суду Київської області від 02 лютого 2023 року (справа № 366/2373/22); - допустити поворот виконання рішення Іванківського районного суду Київської області від 02 лютого 2023 року (справа № 366/2373/22) за період з 07 березня 2024 року по день винесення рішення та стягнути за цей період з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно одержане стягувачем [PERSON] за виконавчим документом - наказом Іванківського районного суду Київської області про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дитини з [PERSON] по справі №366/2373/22. - звільнити від сплати заборгованості за аліментами в порядку статті 197 СК України. - до розгляду заяви - зупинити виконання за виконавчим документом наказом від 02 лютого 2023 року по справі №366/2373/22 Іванківського районного суду Київської області. В обґрунтування\~позову позивач\~зазначив,\~що 12.07.2018 між ним та Відповідачкою було укладено шлюб, який розірвано рішенням Іванківського районного суду Київської області від 18.05.2023. У період шлюбу у них народився син, [PERSON] [INFO] . 02.02.2023 Іванківським районним судом Київської області, на підставі заяви [PERSON] , видано судовий наказ, відповідно до якого з [PERSON] на користь [PERSON] стягнено кошти на утримання дитини, [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, з моменту подачі заяви до суду 29.12.2022 і до досягнення дитиною повноліття. Рішення чинне, відкрите виконавче провадження, аліменти стягуються, позивач, виконує рішення Іванківського районного суду Київської області та сплачує аліменти на користь Відповідачки. 07.03.2024 рішенням Деснянського районного суду міста Києва задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей та сім`ї Іванківської селищної ради Вишгородського району Київської області, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. Визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] з батьком, [PERSON] , стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.05.2023 і до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання судових витрат. Вказане рішення суду залишено без змін Постановою Київського апеляційного суду від 24.09.2024. Таким чином, Позивач вважає, що наявність рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07.03.2024 щодо визначення місця проживання дитини, [PERSON] , [INFO] , з ним, та присудження йому аліментів, а також наявність судового наказу Іванківського районного суду Київської області від 02.02.2023 про стягнення з нього на користь Відповідачки аліментів на утримання цього ж сина, є безумовною підставою для скасування вказаного судового наказу у зв`язку зі встановленням місця проживання дитини з батьком. Крім того, вважає, що у зв`язку з набранням законної сили вказаного рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07.03.2024, аліменти, які стягуються з нього на користь Відповідачки на підставі судового наказу Іванківського районного суду Київської області від 02.02.2023 є безпідставно стягнутими з моменту винесення зазначеного рішення суду. У зв`язку з цим, Позивач вважає, що, з метою необґрунтованого перерахування відповідачу аліментів за той період, коли дитина з ним не проживала і знаходилась у платника аліментів, то припинення стягнення аліментів має бути з дати прийняття рішення за позовом про визначення місця проживання дитини до суду, тобто з 07.03.2024. Процесуальні дії. 12.12.2024 засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» позовна заява надійшла до суду. Після отримання 20.12.2024 відповідної інформації про місце проживання (перебування) відповідача, ухвалою суду у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Розгляд справи призначено на 13.02.2025 та відкладено та 26.02.2025, 17.03.2025. Вищевказана ухвала була направлена сторонам по справі та відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства відповідачу був наданий строк для подання відзиву на позовну заяву, заперечень, подання зустрічного позову або клопотання про слухання справи у судовому засіданні з викликом сторін. 04.02.2025\~Відповідач,\~у відповідності\~до ст.178\~ЦПК,\~засобами поштового\~зв`язку подала\~до суду\~відзив на\~позовну заяву,\~в якому\~просила суд\~відмовити у\~задоволенні позовних\~вимог у\~повному обсязі\~посилаючись на\~те,\~що їхній спільний з Позивачем син фактично проживає разом з нею тиждень через тиждень, в інший час дитина проживає з батьком, у відповідності до рішення виконавчого комітету Іванківської селищної ради від 19.09.2022, яким визначено спосіб участі батьків у вихованні малолітньої дитини та встановлено, що дитина буде перебувати з батьком тиждень через тиждень. Відповідач зазначає, що проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , вказане житло обрано нею в Деснянському районі міста Києва недалеко від місця проживання Позивача, щоб обоє батьків могли повноцінно виковувати свої батьківські обов`язки. В садочок, за який платить Відповідачка, сторони відводять сина по черзі. Крім того, саме вона, як мати, займається здоров`ям сина, саме з нею укладено декларацію про вибір лікаря у КНП "Центр первинної медико-санітарної допомоги" №2 Деснянського району міста Києва. Зважаючи на вказані обставини, вважає, що оскільки їхній спільний з Відповідачем син проживає половину часу зі нею, а половину з позивачем, це не є підставою для припинення виплати аліментів. Також Відповідач\~вважає незаконними\~вимоги Позивача\~щодо повороту\~виконання рішення\~(судового\~наказу)\~від 02\~лютого 2023\~року та\~щодо звільнення\~від сплати\~заборгованості за\~аліментами.\~Зазначає,\~що всі\~отримані нею\~аліменти були\~витрачені виключно\~на забезпечення\~потреб дитини\~за цільовим\~призначенням,\~а саме\~на харчування,\~одяг,\~взуття;\~навчання (садочок);\~медичне обслуговування,\~про що\~відомо Позивачеві,\~яким жодного разу не було ініційовано питання перевірки цільового використання аліментів. З приводу звільнення Позивача від заборгованості за аліментами зауважує, що Позивач не надав доказів того, що він не міг виконувати свої аліментні зобов`язання через незалежні від нього обставини, відтак, звільнення його від заборгованості не відповідає нормам законодавства. Також Позивачем не надано доказів фактичного одноособового утримання дитини та реального місця проживання сина лише з ним, тому, правові підстави для такого звільнення, відсутні. Крім того,\~Відповідач зазначає,\~що обраний\~позивачем спосіб\~захисту є\~неналежним не\~відповідає обставинам\~справи і\~суперечить нормам\~чинного законодавства.\~Вважає,\~що у\~позивача було\~лише право\~на звернення\~до суду\~з позовною\~заявою про\~зменшення розміру\~аліментів,\~чим він\~не скористався. Зазначає,\~що з урахуванням предмета цього спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини, стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі. Звертає увагу суду на те, що нею подано касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 березня 2024 року та на постанову Київського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року у справі №754/6498/23. У справі відкрито провадження та ухвалою від 23 січня 2025 року касаційну скаргу призначено до розгляду. З урахуванням наведеного, оскільки позивач не надав доказів істотної зміни обставин, які б обґрунтовували припинення стягнення аліментів, вимога про повороту виконання рішення (судового наказу) від 02 лютого 2023 року (фактично повернення аліментів) суперечить законодавству, вимога про звільнення від заборгованості не має правових підстав, а тому позовна заява не підлягає задоволенню. Крім того, Відповідач просить викликати для надання показів у справі свідка, [PERSON] . 07.02.2025\~до суду\~від Позивача\~у справі\~надійшла відповідь\~на відзив,\~у якій\~Позивач зазначає, що доводи, викладені Відповідачем у відзиві є необґрунтованими та такими, що не спростовують позовні вимоги, тому просить суд, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Зауважує, що ухвалене Деснянським районним судом міста Києва рішення від 07 березня 2024 року, яким визначено місце проживання дитини, [PERSON] з батьком (Позивачем) є правовою підставою для припинення стягнення з нього аліментів на користь Відповідачки. Наявність зазначеного рішення суду та, паралельного рішення Іванківського районного суду Київської області від 02.02.2023 про стягнення з Позивача на користь Відповідачки аліментів на утримання цього ж сина, є безумовною підставою для скасування рішення Іванківського районного суду Київської області від 02.02.2023, оскільки встановлено місце проживання дитини. Вважає, що право вимоги аліментів з Позивача на користь Відповідачки зі зміною обставин наразі відсутнє. Стосовно твердження Відповідачки про неналежний спосіб захисту та поворот виконання рішення, зазначає, що ним достеменно доведено факт зміни обставин, а саме ухвалення Деснянським районним судом міста Києва рішення від 07 березня 2024 року, яким позов Позивача до Відповідачки про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів задоволено. Тому даний факт доказування не потребує. Також, у зв`язку набранням чинності вказаного рішення суду, аліменти, які стягуються з нього за рішенням Іванківського районного суду від 02.02.2023 є безпідставно стягнутими з моменту винесення рішення Деснянським районним судом міста Києва. Звертає увагу суду на той факт, що у період розгляду судової справи про визначення місця проживання дитини, Відповідачка отримувала аліменти від Позивача у повному обсязі, на зважаючи на факт часткового утримання та перебування сина тиждень через тиждень то у Позивача, то у Відповідачки. Крім того, стверджує, що ще до звернення Відповідачки до суду за судовим наказом про аліменти, він, з 19.09.2022, у період перебування сина зі ним кожного півмісяця, повністю забезпечував належний догляд та матеріальне утримання дитини тиждень через тиждень, і, додатково, вже з 02.02.2023 сплачував аліменти Відповідачці за весь місяць. Позивач та\~його представник\~у судовому\~засіданні позовні\~вимоги підтримали,\~просили задовольнити. Наголошували на тому, що Деснянським районним судом міста Києва рішення від 07 березня 2024 року, яким позов Позивача до Відповідачки про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів задоволено, тому відсутні підстави для подальшого стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина. Відповідач та\~її представник\~у судовому\~засіданні позовні\~вимоги не\~визнали,\~просили відмовити\~у їх\~задоволенні у\~повному обсязі. Звертали увагу суду на те, що оскільки їх спільний з Відповідачем син проживає половину часу зі Відповідачкою, а половину з позивачем, що не є підставою для припинення стягнення аліментів з Позивача. Третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації свого представника у судове не направили, про розгляд справи повідомлені вчасно, належним чином, із заявами та клопотаннями до суду не звертались. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи з наявними в ній доказами, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши її у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55,124 Конституції України та ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно зі ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. За змістом ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст.12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказами, у відповідності до ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обґрунтовуючи своє рішення, суд керується також вимогами ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до яких суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданого Деснянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с. 14). Рішенням виконавчого\~комітету Іванківської\~селищної ради\~Вишгородського районі\~Київської області\~№ 221\~від 19.09.2022\~«Про визначення\~способу участі\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~у вихованні\~малолітньої дитини»,\~визначено спосіб\~участі [PERSON] \~у вихованні\~малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] та встановлено, що дитина буде проживати з батьком тиждень (7 днів), через тиждень (7 днів) (а.с.40). Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 18.05.2023 у справі 363/3315/22 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Судове рішення набрало законної сили (а.с. 12). Відповідно до судового наказу від 02.02.2023, виданого Іванківським районним судом Київської області у справі 366/2373/22, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто кошти на утримання дитини, [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, з моменту подачі заяви до суду 29.12.2022 і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 10). Постановою старшого державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) 06.03.2023 відкрито виконавчого провадження № 71183482 з примусового виконання судового наказу № 366/2373/22 від 02.02.2023 про стягнення [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто коштів на утримання дитини, [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, з моменту подачі заяви до суду 29.12.2022 і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 15). 07.03.2024 Деснянським районним судом міста Києва у справі № 754/6498/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Іванківської селищної ради Вишгородського району Київської області ухвалено рішення, яким визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком, [PERSON] , [INFO] , адреса реєстрації [ADDRESS] , стягнуто з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] аліменти в розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 травня 2023 року з і до досягнення дитиною повноліття, вирішено питання судових витрат /а.с.16-26/. \~ \~ \~ \~Постановою Київського апеляційного суду від 24.09.2024, рішення Деснянського районного суду міста Києва залишено без змін /а.с.27-39/. Крім того,\~у судовому\~засіданні також\~досліджено Постанову\~Верховного Суду\~від 12.02.2025\~у справі\~№ 754/6498/23\~за касаційною\~скаргою [PERSON] \~на рішення\~Деснянського районного\~суду міста\~Києва від\~07.03.2024\~та постанову Київського апеляційного суду від 24.09.2024, яка долучена до матеріалів справи за клопотанням Відповідача від 12.03.2025, та відповідно до якої, касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07.03.2024 та постанову Київського апеляційного суду від 24.09.2024 без змін. За змістом частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Згідно з ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 150 СК Кодексу визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися за виховання дитини, про її здоров`я, фізичний, духовний розвиток, готувати до самостійного життя. Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. У статті 180 та ч. 2 ст. 188 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. За своєю суттю аліменти це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Відповідно ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Згідно з п.17 Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. У частині першій статті 10 СК України зазначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону). Відповідно до частини четвертої статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів. З наведеного вбачається, що припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. При вирішенні цього спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, а тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Відтак, з урахуванням предмета даного спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час звернення до суду з позовом і розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. Як встановлено вище, 07.03.2024 рішенням Деснянським районним судом міста Києва у справі № 754/6498/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Іванківської селищної ради Вишгородського району Київської області, визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком, [PERSON] , [INFO] , адреса реєстрації [ADDRESS] , тобто змінились обставини, що впливають на стягнення аліментів з Позивача на користь Відповідача. Чинним законодавством не передбачено можливість внесення змін до виконавчого листа про стягнення аліментів чи його скасування. Тому, вимога про припинення стягнення з Позивача [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , що стягуються за судовим наказом від 02.02.2023, виданим Іванківським районним судом Київської області у справі 366/2373/22, підлягає задоволенню, датою припинення стягнення з Позивача аліментів є дата звернення з даним позовом до суду 12.12.2024. Враховуючи встановлені судом обставини, а саме те, що на даний час вищевказаним рішенням Деснянського районного суду м. Києва, яке набрало законної сили, місце проживання малолітнього [PERSON] визначено з батьком, [PERSON] , тобто змінився сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, та особи, яка їх одержує, тому, враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивача шляхом припинення примусового стягнення на користь матері аліментів на утримання сина. Щодо повороту виконання рішення Вирішуючи спір в частині позовних вимог про поворот виконання рішення Іванківського районного суду Київської області (судового наказу) від 02.02.2023 у справі № 366/2373/22, щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині, з наступних підстав. Умови та порядок вирішення питань про поворот виконання рішення суду в цивільних справах визначено статтею 444 ЦПК України. Зокрема, підставами для повороту виконання є перегляд та скасування рішення суду. В даній справі суд вирішує питання лише щодо припинення стягнення аліментів за раніше ухваленим рішенням. При цьому саме рішення суду від 02.02.203 року не є предметом перегляду та не може бути скасовано в межах іншої цивільної справи. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 445 встановлено, що у справах про стягнення аліментів поворот виконання не допускається, за винятком випадків, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача. \~ \~ \~ \~При розгляді зазначеної справи судом не встановлено визначених у ч.2 ст.445 ЦПК України випадків, за яких допускається поворот виконання у справах про стягнення аліментів. Отже, у задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити. \~ \~ \~ \~Щодо звільнення від сплати заборгованості за аліментів Положеннями ч. 2 ст. 197 СК України передбачено, що за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 22 постанови пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року суд, у випадках передбачених статтею 197 СК України, може частково або повністю звільнити платника аліментів від сплати заборгованості по аліментам. З аналізу зазначеної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. При цьому, слід звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок, суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні таких спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя. Аналогічні правові позиції висловлені Верховним Судом у постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 343/860/17, від 01 серпня 2018 року у справі № 344/12158/16-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 592/2683/17. Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частиною першою статті 89 ЦПК України, визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підтвердження суми заборгованості зі сплати аліментів, які стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини, [PERSON] , [INFO] , позивачем надано розрахунок від 02.12.2024, виконаний старшим державним виконавцем Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), відповідно до якого сума заборгованості станом на 01.11.2024 становить 20\~689,76 грн. /а.с.42/. У свою чергу, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявності будь-яких передбачених частиною другою статті 197 СК України обставин, що мають істотне значення та могли б слугувати підставою для звільнення від сплати заборгованості з аліментів. Судом встановлено і не заперечувалось сторонами у судовому засіданні, що малолітній [PERSON] , попри наявне судове рішення, ухвалене 07.03.2024 Деснянським районним судом міста Києва у справі № 754/6498/23, яким його місце проживання визначено разом з батьком, [PERSON] , починаючи з 19.09.2022 фактично проживає з батьком, [PERSON] та матір`ю, [PERSON] , тиждень через тиждень. Мати, так само як і батько бере участь у вихованні та забезпеченні малолітнього сина, на підтвердження чого, разом з відзивом надала до суду відповідні докази у вигляд платіжних інструкцій та фіскальних чеків (а.с.72-79 зв.). Позивачем не надано жодного належного і допустимого доказу на підтвердження того, що він самостійно ніс витрати по утриманню сина. Крім того, судом встановлено, що станом на дату відкриття виконавчого провадження за № 71183482 (06.03.2023) за Позивачем вже існувала заборгованість перед Відповідачем за аліментами у сумі 5\~336,75 грн, сукупний розмір заборгованості становив 16010,25 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів у /а.с.42/. Свідок [PERSON] , яка викликана у судове засідання за клопотанням Відповідачки, повідомила суду, що сторони у справі перебували у шлюбі, мають спільного сина, [PERSON] , який є її племінником. Позивач та Відповідач разом із сином проживали в м. Києві на «Троєщині», на вихідні їздили в с. Заруддя, до батьків Відповідачки. Приблизно влітку 2022 між ними почали виникати непорозуміння та конфлікти. У вересні 2022 Відповідач повернулась до роботи у м. Київ та проживала у знайомих поблизу місця роботи, потім свідок, яка теж проживає у м. Київ, Оболонський район, виділила їй одну кімнату у квартирі, де проживає зі своєю сім`єю, щоб Відповідач могла там проживати разом з сином. Поряд з будинком є дитячий садок, проте Позивач заборонив Відповідачці оформити туди сина, пославшись на те, що дитина має відвідувати садочок за місцем своєї реєстрації. Дитина ж зареєстрована за місцем реєстрації Позивача, у Деснянському районі м. Києва. Відповідачці ж незручно возити сина з одного району м. Києва до іншого з пересадками. У вересні 2022 Позивач звернувся до Іванківської селищної ради та їм встановили, що дитина має перебувати в кожного по черзі тиждень через тиждень. У той час, коли син перебував з Відповідачкою, Позивач постійно їй телефонував та вів розмови у агресивній формі, писав повідомлення, погрожував, що позбавить батьківських прав, чинив тиск, що негативно впливало на Відповідачку, вона постійно нервувала, крім того цей негатив відображався і на свідку, і на її сім`ї, оскільки Відповідачка проживала у них, вони чули ці дзвінки та погрози, крім того Відповідач розповідала про це свідку. Коли Відповідач подала заяву до суду про стягнення з Позивача аліментів, Позивач аліменти не сплачував, не хотів їх сплачувати та одразу почав звертатися до суду, щоб скасувати ці аліменти. Навесні, коли дитина перебувала у своєї бабусі, матері Відповідачки, у с. Заруддя, Позивач постійно викликав туди служби, щоб вони перевіряли умови проживання, вказував на те, що вони неналежні, в результаті чого дитину вилучили із сім`ї та завезли до лікарні та потім було встановлено його місце проживання з батьком. Крім того, повідомила, що речі, продукти харчування та ліки для дитини Відповідач купувала за власні кошти, вона разом зі свідком ходили по магазинах скуповуватись, свідку відомо, що з того часу як з Позивача почали стягуватись аліменти, Відповідач оформила окрему картку для цих цілей та сказала, що ці кошти будуть дитині та син зможе ними розпорядитися на власний розсуд, коли досягне відповідного віку. Також додала, що дитина перебуває з матір`ю весь час, коли остання приїжджає з роботи. Зауважила, що лікуванням дитини повністю займається Відповідачка, навіть у той час, коли дитина перебуває з батьком та захворіє, останній телефонує Відповідачці, щоб вона забрала сина для лікування. Також суд бере до уваги доводи представника Відповідача щодо того, що Позивачем не ініціювалося питання про перевірку доцільності використання коштів, які надходили Відповідачці на утримання дитини. Позивачем не доведено належним чином, що кошти, які стягувались з нього на користь Відповідачки на утримання дитини, використовувались нею для інших потреб, ніж для потреб дитини. Відповідно до положень статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Водночас, вимога про повернення коштів, витрачених на забезпечення життєдіяльності дитини, не відповідає інтересам дитини. Всупереч вимогам статей 12, 81 ЦПК України, позивачем не доведено жодними доказами, що сплачені ним аліменти витрачались не на утримання дитини. Повернення отриманих за тривалий час аліментів може зашкодити інтересам дитини та поставити під загрозу її право на належний рівень життя та гармонійний розвиток її особистості. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Враховуючи те, що відповідно до частини першої статті 179 СК України саме дитина є власником одержаних на її утримання аліментів, а концепція забезпечення найкращих інтересів дитини є провідною у вітчизняному та міжнародному сімейному праві, вимога позивача про повернення сплачених на утримання дитини аліментів не ґрунтуються на вимогах закону, зокрема і статті 1215 ЦК України. За відсутності достовірних доказів недобросовісного набуття аліментів, які є власністю дитини та якими розпоряджалась , [PERSON] в інтересах [PERSON] , суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення їх з Відповідача на користь Позивача як безпідставно набутих. Таким чином, суд приходить до висновку, що вказана вимога не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність обставин, що мають істотне значення для звільнення його від сплати заборгованості по аліментах в розумінні ч.2 ст.197 СК України. \~ \~ \~ \~Крім того, Позивачем у позовних вимогах заявлено про зупинення виконання\~за виконавчим\~документом, судовим наказом від 02.02.2023, виданим Іванківським районним судом у справі № 366/2373/22 до розгляду справи в суді за цим позовом, проте, вказана вимога Позивача жодним чином не обґрунтована та не містить під собою жодних правових підстав. \~ \~ \~ \~Суд вважає за необхідне зазначити, що зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, передбачено п.6 ч.1 ст.150 ЦПК України як вид забезпечення позову. Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, ухваленого за його позовом. На підставі частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи подальше вчинення дій, що можуть порушити права та інтереси позивача, поновлення яких є предметом судового розгляду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі у разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер. Таким чином, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, інтересів сторін та інших учасників судового процесу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 грудня 2023 року у справі № 361/8953/21 (провадження № 61-8786св23) зазначено, що «при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Недопустимо забезпечувати\~позов шляхом\~зупинення виконання\~судових рішень,\~що набрали\~законної сили (пункт 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»)». […] Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами; невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Конституційний Суд України неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012). На цій підставі слід дійти висновку, що невиконання судового рішення, яке набуло законної сили, або надання йому переоцінки суперечить принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності; суд, за загальним правилом, не повинен брати до уваги посилання сторони у справі в обґрунтування своєї позиції на фактичні обставини, виникнення яких стало наслідком невиконання такою стороною судового рішення, що набуло законної сили». У частині першій статті 432 ЦПК України передбачено, що суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. До розгляду заяви суд має право своєю ухвалою зупинити виконання за виконавчим документом або заборонити приймати виконавчий документ до виконання (частини третя статті 432 ЦПК України). Зупинення виконання за виконавчим документом застосовується лише у разі розгляду заяви про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню та не може застосовуватися як захід забезпечення позову. \~ \~ \~ \~Позивачем вимога\~про зупинення\~виконання за\~судовим наказом\~від 02.02.2023\~заявлена в\~рамках позовної\~заяви.\~Шляхом зупинення\~стягнення на\~підставі судового\~наказу,\~виданого Іванківським\~районним судом\~Київської області\~02.02.2023\~у справі\~№ 366/2373/22\~про стягнення\~з нього\~на користь\~Відповідачки аліментів\~на утримання\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~до набрання\~судовим рішенням\~у справі\~що розглядається\~законної сили,\~Позивач не\~звертався із заявами\~щодо забезпечення\~позову.\~Судовий наказ\~від 02.02.2023,\~виданий Іванківським\~районним судом\~Київської області\~у справі\~366/2373/22,\~про стягнення\~з [PERSON] \~на користь\~ [PERSON] коштів\~на утримання\~дитини,\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~набрав законної\~сили,\~на підставі\~вказаного судового\~наказу відкрито\~виконавче провадження\~№ 71183482,\~здійснення виконавчого\~провадження триває.\~Із заявою\~про визнання\~виконавчого документу\~таким,\~що не\~підлягає виконанню\~Позивач не\~звертався,\~тому зупинення виконання за виконавчим документом не застосовується. Крім того, доказів щодо несумлінних дій Відповідачки, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, чи подальше вчинення дій, що можуть порушити права та інтереси позивача, поновлення яких є предметом судового розгляду, Позивачем не надано, тому суд не вбачає підстав для задоволення вказаної вимоги позивача.

Outcome: partial