Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін 17 жовтня 2024 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, про позбавлення батьківських прав, про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги позивачка обґрунтувала тим, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Позивач разом з дитиною проживає на [ADDRESS] . [PERSON] навчається у 5 класі Середньої Загальноосвітньої школи № 60 Львівської міської ради. Вихованням та утриманням їхньої доньки - [PERSON] , [INFO] , займаються виключно вона та її чоловік - [PERSON] . З часу коли [PERSON] завагітніла і щасливо чекала на народження дитини, її чоловік на той час - [PERSON] дізнавшись про вагітність відразу її покинув. Він не бажав народження дитини і тому пішов проживати до своєї мами. За період вагітності позивачки жодного разу не приходив її навідати, поцікавитися її здоров`ям та ще ненародженої дитини. Не цікавився чи потрібна будь яка допомога. Не брав участі у підготовці до пологів, не телефонував. Коли позивачку та доньку виписували з пологового будинку, її батько майже силоміць його привів на виписку. Це був єдиний раз коли відповідач побачив доньку. Але відразу він їх покинув, зателефонував до своєї матері і повідомив, що: «не хоче бути тут». Після того дня він більше ніколи не приходив, не телефонував, не цікавився дочкою, її самопочуттям, про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини. Не спілкується з дитиною, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей. Абсолютно не цікавиться і не цікавився чи дитина потребує чогось, матеріально не допомагав та не допомагає по теперішній час. Весь час після народження [PERSON] позивачці допомагав її рідний брат. В той час він поселився до них, був поруч і допомагав виховувати її дочку - [PERSON] . Відповідач, покладених законом на батьків обов`язків, не виконує, не бере будь-якої участі у вихованні дитини. Всі питання щодо виховання дочки вирішуються нею та її чоловіком, [PERSON] , з яким вони проживають однією сім`єю з 2017 року. Дочка, [PERSON] поважає і любить [PERSON] , називає його татом. Разом вони проводять багато часу, [PERSON] піклується про [PERSON] , вважає її своєю дочкою, цілком і повністю замінив біологічного батька [PERSON] . [PERSON] свого біологічного батька ніколи не бачила. Тому вважає своїм батьком - [PERSON] , з яким у неї теплі відносини (а.с.2-7). 03.02.2025 відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву, у якому просить суд позбавити його батьківських прав щодо неповнолітньої доньки [PERSON] та розглянути справу без його участі (а.с.84-85). Заяви, клопотання учасників процесу та інші процесуальні дії у справі Своєю ухвалою від 16 грудня 2024 року суд прийняв до розгляду позовну заяву та відкрив провадження у справі, постановив розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче судове засідання (а.с.49-60). Ухвалою підготовчого засідання від 3 лютого 2025 року суд закрив підготовче засідання та призначив справу до судового розгляду, зобов`язав Орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради представити суду висновок відповідно до ст. 19 СК України (а.с.81-82). Позивач [PERSON] у судовому засіданні 25.02.2025 позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні 25.02.2025 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав суду пояснення, аналогічно викладеним у позовній заяві. Свідок [PERSON] у судовому засіданні 25.02.2025 суду показала, що відповідач по справі є біологічним батьком дитини, який дитини не знає з народження, її життям не цікавиться та коли до нього зателефонувала донька, щоб познайомитись він їй повідомив, що її не знає та знати не бажає (а.с.91). Свідок [PERSON] у судовому засіданні 25.02.2025 суду показала, що з позивачкою знайома з 2017 року, а з її донькою з 2019 року, жодного разу біологічного батька дитини не бачила. В даний час її сина дочка називає батьком, у них гарні відносини (а.с.92). Учасники справи у судове засідання 5 березня 2025 року не прибули. Представник позивача [PERSON] подав заяву про слухання справи без участі сторони. У заяві зазначає, що позов повністю підтримують та просять задовольнити (а.с.100-101). Відповідач у відзиві на позовну заяву просив суд розглянути справу без його участі (а.с.84-85). Представник третьої особи Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради у судові засідання не прибув, хоча суд повідомляв їх про дату, час та місце розгляду справи належним чином (а.с.72,87,99). 05.03.2025 на адресу суду надійшов висновок Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дочки [PERSON] (а.с.103). На підставі ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Установлені судом фактичні обставини справи Сторони у справі [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про народження, серії [NUMBER] , видане Залізничним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, а.с.10). Позивачка [PERSON] разом з дитиною проживає на [ADDRESS] , що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади (а.с.8,9). [PERSON] навчається у 4-А класі Середньої Загальноосвітньої школи № 60 Львівської міської ради. З характеристики видно, що мама приділяє належну увагу навчанню і вихованню дитини, систематично відвідує батьківські збори, постійно цікавиться успіхами і шкільним життям [PERSON] , докладає усіх зусиль аби всебічно розвинути її особистість . Батько [PERSON] , жодного разу не приходив до школи, не цікавився успіхами дитини, не зустрічав її після уроків (а.с.19). Відповідач, покладених законом на батьків обов`язків, не виконує, не бере будь-якої участі у вихованні дитини. Всі питання щодо виховання дочки вирішуються позивачем та її чоловіком, [PERSON] з яким вони проживають однією сім`єю з 2017 року. Дочка, [PERSON] поважає і любить [PERSON] , називає його татом. Разом вони проводять багато часу, [PERSON] піклується про [PERSON] , вважає її своєю дочкою, цілком і повністю замінив біологічного батька [PERSON] . [PERSON] свого біологічного батька ніколи не бачила. Тому вважає своїм батьком - [PERSON] , з яким у неї теплі відносини. Зазначене достеменно встановлено у судовому засіданні та підтверджується показами свідків. Відповідно до Висновку Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] , орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] (а.с.104-105, 105 зворот). Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому відповідно до вимог ст. 12, 229 ЦПК України ці докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Зміст спірних правовідносин Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю обставин, які свідчать про ухилення батька неповнолітньої дитини від виконання своїх батьківських обов`язків. Позиція суду Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень, викладених у ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. З огляду на зазначене, дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов необхідно задовольнити з таких підстав. Джерела права та нормативно-правові акти, які застосував суд До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, суд застосовує норми Конституції України, Сімейного кодексу України (далі - СК України), Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України «Про охорону дитинства», Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», та Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.11.1991 № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини). Статтею 7 СК України передбачено, що суд під час розгляду справ про регулювання сімейних відносин повинен забезпечити можливість здійснення прав дитини, які встановлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними правовими актами, визнаними в Україні та максимально можливо враховувати інтереси дитини. Згідно із ч. 2, 3 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Із ч. 1 ст. 155 СК України видно, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі ст. 12 вищевказаного Закону, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Із ч. 4 ст. 155 СК України видно, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом, у тому числі за ст. 164 Сімейного Кодексу України - підставою позбавлення батьківських прав. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Чинне законодавство зазначає, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Згідно з роз`ясненнями, наданими у п. 16 Постанови Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. За змістом роз`яснень, п. 15, 17 цієї ж Постанови Верховного Суду України позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Частиною 8 ст. 7 СК України передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 р. (набрала чинності для України 27 вересня 1991 р.), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, згідно із ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. До того ж, положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми враховуються судом, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні. Європейський суд з прав людини в контексті статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, серед іншого зазначив, що головним критерієм при вирішенні таких справ є інтереси дитини. Так, Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 7 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Також суд вважає за необхідне врахувати, що позбавлення судом особи батьківських прав в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод становить втручання у її право на повагу до його сімейного життя, яке гарантується пунктом 1 статті 8. Таке втручання не становитиме порушення статті 8 лише у тому разі, якщо воно здійснене «згідно з законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2 , і до того ж є «необхідним у демократичному суспільстві» для забезпечення цих цілей. Як зауважив Європейський Суд з прав людини у ряді рішень з цього приводу, визначаючи, чи був такий захід, як позбавлення батьківських прав, «необхідним у демократичному суспільстві» потрібно проаналізувати, чи може він найкраще задовольняти інтереси дитини. Водночас ЄСПЛ нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Суд установив, що відповідач [PERSON] свідомо нехтує та взагалі відмовився від виконання батьківських обов`язків стосовно своєї неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. На підставі ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. З урахуванням усіх обставин справи, суд не визначає відповідачу обов`язок щодо сплати аліментів на утримання дітей, оскільки такий обов`язок покладений на нього судовим наказом Залізничного районного суду м. Львова від 20 травня 2024 року, який набрав чинності 20 травня 2024 року (справа № 462/4116/24). Висновки суду Відповідно до ч. 1, 2 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Зважаючи на те, що батько не цікавиться життям дитини, не приймає участі в її вихованні та утриманні, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, навчання та підготовку до самостійного життя, а також, враховуючи, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та він свідомо відмовився приймати участь у житті своєї дитини, суд доходить висновку про законність позовних вимог щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно неповнолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] . Враховуючи вищезазначене, суд вважає доцільним роз`яснити відповідачу ст. 169 СК України, що мати, батько, які були позбавлені батьківських прав мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття. Щодо розподілу судових витрат Згідно із ч. 1 ст. 141 судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи наведене вище, із відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 (двадцять) копійок. На підставі ст. 3, 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 7, 8, 150, 155, 164, 165, 166, 169, 180 СК України,

Outcome: approved