Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-09 00:00:00

[PERSON] через свого представника звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] , треті особи - служба у справах дітей Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, військова частина [NUMBER] , про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог вказано, що від шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] . У лютому 2024 року позивач звернувся до суду з заявою про розірвання шлюбу, а 24.06.2024 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області було видано судовий наказ про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини. Наразі позивач проходить військову службу у Збройних Силах України, при цьому відповідач зловживає спиртними напоями, залишає сина самого вдома, не доглядає його та не займається його вихованням, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не бере участь у його матеріальному забезпеченні. Гроші на утримання сина надсилає тільки позивач, матір лише готує їсти. Ухвалою судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07.08.2024 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито підготовче провадження, залучено третіх осіб до участі у справі. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12.12.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та його представник позовну заяву підтримали в повному обсязі та просили задовольнити з підстав, викладених у позові. Також позивач зауважив на тому, що [PERSON] зловживає алкогольними напоями та веде аморальний спосіб життя вже два з половиною років, дитиною взагалі не займається, продукти дитина купує сама за кошти, які позивач надсилає на його карту. У 2023 році, у зв`язку з тим, що відповідач тривалий час була відсутня вдома, позивач забрав сина до себе у військову частину, в якій проходить службу, проте з часом йому довелося повернути сина додому, оскільки його перебування у військовій частині було небезпечним. Крім того, зазначив, що відповідач не заперечує проти позбавлення її батьківських прав. Також повідомив про те, що коли він останній раз приїжджав додому у відпустку по службі, а саме у вересні 2024 року, з відповідачем разом час не проводили та не спілкувалися, проживали усі разом в одному будинку, проте в різних кімнатах. На питання головуючого, чи були якісь стягнення з відповідача за судовим наказом про стягнення аліментів на утримання сина, зазначили, що до примусового виконання судовий наказ пред`являли, але доказів на підтвердження відкриття виконавчого провадження чи здійснення будь-яких стягнень на користь позивача не мають можливості надати. Представник служби у справах дітей Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Рябухіна Ю.В. у судовому засіданні від 13.02.2025 року підтримала висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина - [PERSON] . Також повідомила, що дана сім`я потрапила у коло зору служби у справах дітей у 2023 році, коли позивач повідомив, що дитина залишилася без догляду протягом декількох днів. Під час виїзду за адресою проживання дитини було встановлено, що в будинку брудно, проте під час наступного візиту служби у справах дітей, у будинку був позивач і в ньому вже було чисто. На засідання комісії з дитиною прийшла матір, яка виглядала охайно та не перебувала у стані алкогольного сп`яніння, дитина теж виглядала охайно. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином. В матеріалах справи наявна заява [PERSON] , засвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Шабашовим О.В. від 19.07.2024 року, про надання згоди на позбавлення її батьківських прав відносно неповнолітнього сина - [PERSON] . Також просить справу про позбавлення її батьківських прав усіма компетентними органами розглянути за її відсутності та задовольнити позовну заяву про позбавлення її батьківських прав. Проти ухвалення відповідного рішення судом не заперечує. Представник військової частини [NUMBER] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заперечень щодо позовної заяви на адресу суду не надходило. Заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 17.02.2012 року, [PERSON] народився [INFO] , про що зроблено актовий запис №51. Батьком записаний [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . 05.05.2017 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , про що виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області зроблено актовий запис №16, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . 24.06.2024 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області видано судовий наказ про стягнення [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частки від всіх видів доходу, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення заяви до суду, з 27.05.2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07.11.2024 року шлюб, між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 05.05.2017 року виконавчим комітетом Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 16,розірвано. 15.07.2024 року на підставі заяви [PERSON] службою у справах дітей було складено акт обстеження житлово-побутових умов, з якого вбачається, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] разом з батьком - [PERSON] . Умови проживання задовільні, в будинку є необхідні меблі, дитина має окрему кімнату, окреме ліжко для сну, стіл для виконання домашніх завдань. Згідно довідки директора ліцею № 2 Підгородненької міської ради Дніпропетровської області від 17.07.2024 року №220, [PERSON] , [INFO] , навчається у 6-А класі, за час навчання дитиною опікується лише батько - [PERSON] , матір - [PERSON] , за весь час навчання та відвідування навчального закладу жодного разу не бачили. Батько постійно цікавиться успіхами дитини у навчанні, адекватно реагує на зауваження та рекомендації вчителів. 19.07.2024 року [PERSON] своєю заявою, засвідченою приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Шабашовим О.В., зареєстрованої в реєстрі за № 2958, надала згоду на позбавлення її батьківських прав відносно неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з неможливістю виконувати свої батьківські обов`язки належним чином. Також просить справу про позбавлення її батьківських прав усіма компетентними органами розглянути за її відсутності та задовольнити позовну заяву про позбавлення її батьківських прав. Проти ухвалення відповідного рішення судом не заперечує. Рішенням виконавчого комітету від 31.10.2024 року затверджено висновок «Про доцільність позбавлення батьківських прав», відповідно до якого згідно пояснень сусідів [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] завжди була схильна до вживання алклголю, при цьому забувала, що в неї є син і недостатньо приділяла йому уваги. Часто залишала дитину самого, навіть на ніч. Батько дитини мобілізований до лав ЗСУ, але при цьому приділяє достатньо уваги догляду та вихованню сина. Дослідивши всі наявні матеріали у відношенні [PERSON] та її сина, комісія дійшла до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав матері [PERSON] , [INFO] , відносно дитини: [PERSON] , [INFO] , з метою захисту прав та інтересів дитини. У судовому засіданні був допитаний свідок [PERSON] , який підтвердив, що відповідач почала вживати алкогольні напої, після того, як позивач був мобілізований, приблизно з 2023 року, влітку навіть викликали швидку медичну допомогу через її стан. Також повідомив, що позивач періодично телефонував йому і просив перевірити як там дитина. Крім того, у судовому засіданні була заслухана думка дитини - [PERSON] , який зазначив, що наразі проживає з матір`ю, яка кожного дня випиває, при цьому готує йому їсти та контролює його навчальний процес. На питання головуючого, хто купує продукти, повідомив, що батько надсилає кошти на картку матері і вона купує продукти додому. Крім того, на питання головуючого, зазначив, що на його день народження матір купила йому торт та привітала його. Також повідомив, що влітку 2024 року їздив до батька, точно не пам`ятає на який термін, до матері повертатися не хотів, оскільки йому подобається більше жити з батьком. Також вказав, що коли батько приїжджав у відпустку додому, сімейні стосунки в родині були злагоджені, матір та батько проводили спільний час як подружжя, вели спільний побут та спільний відпочинок. Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. У відповідності до ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Суд зауважує на тому, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позивач стверджує, що відповідач не здійснює належний догляд за сином, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не займається його навчанням, матеріально не забезпечує, при цьому жодними письмовими доказами не підтверджено систематичний та постійних характер вказаних дій з боку відповідача та не підтверджено факт свідомого ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків щодо виховання сина. Разом з тим суд звертає увагу на те, що в судовому засіданні дитини підтвердила, що мати купує продукти, готує йому їсти та контролює процес навчання. Також в судовому засіданні дитина повідомила, що коли батько приїжджає додому у відпустку, вони з мамою разом живуть в одній кімнаті, проводять разом час та випивають спиртні напої, що спростовує твердження позивача, надані у судовому засіданні. Судом встановлено, що [PERSON] надала нотаріально посвідчену заяву, в якій погодилася на позбавлення її батьківських прав відносно неповнолітнього сина - [PERSON] та не заперечувала проти ухвалення відповідного рішення судом. Положеннями ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. З урахуванням вищенаведеного, суд доходить висновку, що заява відповідача, в якій остання надає згоду на позбавлення її батьківських прав, не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини, у зв`язку з чим суд відмовляє у прийнятті вказаної заяви. При цьому саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав, про що Верховний Суд зробив висновок, зокрема, у постанові від 10.11.2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23). Доводи позивача про те, що відповідач не бере участь у матеріальному забезпеченні сина спростовуються тим, що Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області було видано судовий наказ про стягнення з неї аліментів на утримання малолітнього сина, проте, як було встановлено в судовому засіданні, даний судовий наказ не був пред`явлений позивачем до виконання. Також, у відповідності до ч. 6 ст. 19 Сімейного Кодексу України, суд не погоджується зі складеним службою у справах дітей Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області висновком про доцільність позбавлення батьківських прав, оскільки він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини. Заслухавши думку дитини, надавши оцінку доказам, суд доходить висновку, що матеріали справи не містять достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку [PERSON] щодо ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина, умисне і свідоме нехтування обов`язками матері, у зв`язку з чим суд не вбачає правових підстав для застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. Крім того, суд враховує, що на момент звернення до суду з позовом у цій справі та наразі [PERSON] є військовослужбовцем за призовом під час мобілізації на особливий період, у зв`язку з чим ухвалення рішення про позбавлення матері батьківських прав може бути підставою для звільнення позивача з військової служби на підставі частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 495/432/23 (провадження № 61-17548св23). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі викладеного, суд доходить висновку, що позовна заява є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає. Разом з тим положеннями 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» визначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках з урахуванням особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. З огляду на те, що неналежне виконання відповідачем батьківських обов`язків зводиться, в основному, до зловживання нею спиртними напоями, що підтвердила і дитина в судовому засіданні, суд вважає за необхідне попередити [PERSON] про необхідність змінити своє ставлення до виховання сина та догляду за ним, поклавши на службу у справах дітей контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.

Outcome: dismissed