Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-02 00:00:00

I. Стислий виклад позиції позивача, відповідачів та третіх осіб. Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Кам`янська міська рада, відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Кам`янської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У своєму позові позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . В обґрунтуванні позову позивач зазначила, що вона, [PERSON] , є уповноваженим квартиронаймачем квартири [ADDRESS] з 19.09.1968 року. Відповідно до\~виписки з\~особового рахунку\~№ [NUMBER] \~вона є\~основним квартиронаймачем,\~також у\~зазначеному приміщенні\~зареєстровані: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . При цьому її син - [PERSON] та його повнолітня донька [PERSON] не мешкають з нею у зазначеному житлі. У зв`язку з тим, що зазначені повнолітні особи зареєстровані з нею в одному помешканні, але фактично там не проживають, вона змушена, як основний квартиронаймач, сплачувати самостійно ті комунальні платежі, що обліковуються, виходячи з кількості осіб, зареєстрованих у помешканні. У зв`язку з наведеним виникла необхідність зняти з реєстрації місця проживання [PERSON] та його повнолітню доньку [PERSON] . II. Заяви, клопотання позивача, відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Бразалук С.С. позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. В судове засідання відповідачі [PERSON] , [PERSON] не з`явились, повідомлені належним чином, причини неявки до суду не повідомили. В судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Кам`янської міської\~ради не з`явився, повідомлений належним чином, причини неявки до суду не повідомив. В судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, відділу формування\~та ведення\~реєстру територіальної\~громади Кам`янської\~міської ради не з`явився, повідомлений належним чином, причини неявки до суду не повідомив. В судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила факт того, що відповідачі за адресою: [ADDRESS] не проживають. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. III. Процесуальні дії по справі. 22 квітня 2024 року ухвалою суду відкрито провадження по справі. 29 жовтня 2024 року ухвалою суду по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Кам`янська міська рада, Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Кам`янської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третю особу Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Кам`янської міської ради замінено на відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Кам`янської міської ради. 03 лютого 2025 року ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Вислухавши позивача, представника позивача, свідка, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав. IV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено, що відповідно до особового рахунку № [NUMBER] та довідки N 001269653 про склад сім`ї, наданої 17 січня 2024 року ТОВ «Абонент ХХІ», в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 9-10). При цьому син позивача - [PERSON] та його повнолітня донька [PERSON] не мешкають з нею у зазначеному житлі. Відповідно до акту не проживання №33, наданого 25 січня 2024 року Комунальним підприємством Кам`янської міської ради «Добробут», вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , дійсно не проживають [PERSON] , [INFO] , - більше 19 років по теперішній час, та [PERSON] , [INFO] , - більше 12 років по теперішній час (а.с.13). Згідно інформації №415841974 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 01 березня 2025 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та у Реєстрі прав власності на нерухоме майно відомості відсутні. Наявність зареєстрованих осіб у квартирі, які не проживають більше десяти років перешкоджає позивачу належним чином користуватися квартирою та покладає додатковий фінансовий обов`язок зі сплати комунальних послуг за відсутніх осіб. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. З позовних вимог вбачається, що між сторонами виник спір з цивільних правовідносин, до яких застосовуються положення Житлового кодексу та Цивільного кодексу України. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.6 ЖК України, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Частиною 4 ст.9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду врегульовано положеннями глави 2 ЖК України. Статтею 64 ЖК України передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно із ч.1 ст.163 ЖК України у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК України врегульовано, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК України, стаття 405 ЦК України), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. Так, відповідно до положень статей 71, 72, ЖК України та ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку. Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі такого судового рішення, яке набрало законної сили. При цьому, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання, що в повному обсязі відповідає правовій позиції Верховного Суду. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідачів понад встановлені ст. 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] - більше 19 років, а [PERSON] - більше 12 років не проживають у спірному житлі, житлом не цікавляться, витрат по його утриманню не несуть, поважних причин відсутності відповідачів за місцем реєстрації понад шість місяців судом не встановлено. Відповідачі без поважних причин, понад шість місяців відсутні за місцем реєстрації, що є правовою підставою для визнання їх, згідно ст. 71, 72 ЖК України, такими, що втратили право користування цим житловим приміщенням. Згідно положень статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з`ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих доказів, суд дійшов висновку, що позивач довела ті обставини, на які посилалась, як на підставу своїх позовних вимог, а тому позов підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). VI. Розподіл судових витрат. У зв`язку із задоволенням позовних вимог, на підставі ст.141 ЦПК України, з [PERSON] та [PERSON] підлягають стягненню витрати, понесені позивачем по оплаті судового збору у розмірі 1\~211,20 грн. з кожного. Позивач просить суд судові витрати покласти на себе. Враховуючи викладене та

Outcome: approved