Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-05 00:00:00

07.12.2021 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про поділ спільного сумісного майна подружжя, у якому з урахуванням прийнятої судом до розгляду заяви про зміну предмету позову від 29.08.2022 року, просить: визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя; визнати за позивачкою право власності на частини вказаної квартири; визнати 83% ринкової вартості квартири, що складає 1045800,00 грн. особистою власністю позивача; в порядку поділу спільного майна виділити квартиру позивачці та визнати за нею право власності на квартиру; виділити відповідачу 107100,00 грн., що є частиною від 17% вартості квартири, що є спільною сумісною власністю; покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати. Вимоги позовної заяви, з урахуванням змісту заяви про зміну предмету позову, мотивовано тим, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 23.08.2008 року. Від шлюбу сторони мають спільну неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . У липні 2021 року позивачка звернулась до суду із позовом про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини. Шлюб між сторонами розірвано 26.10.2021 року. Під час шлюбу за договором купівлі-продажу від 30.05.2013 року на ім`я відповідача придбано квартиру [ADDRESS] за ціною 575496,00 грн. (еквівалент 71937,00 дол. США). Позивачка вказує, що 30.04.2010 року нею було продано належну їй на праві особистою приватної власності кв. [ADDRESS] за ціною 475800,00 грн., що було еквівалентно 60000,00 дол. США. Кошти від продажу цієї квартири були покладені позивачкою до банківського сейфу та в подальшому були витрачені на придбання спірної квартири. Спірна квартира була придбана через три дні після народження дитини сторін, і оскільки позивачка перебувала в пологовому будинку, право власності на спірну квартиру було оформлене на відповідача. Розмір спільних сумісних коштів витрачених на придбання спірної квартири становить 11937,00 дол. США (71937,00 - 60000,00), що дорівнює 17% від вартості квартири. Отже, основна частина грошових коштів, які були витрачені на купівлю спірної квартири, належала особисто позивачці, адже це були кошти від продажу належної позивачці квартири, яка була подарована їй її батьком до реєстрації шлюбу. Згідно звіту про оцінку майна, станом на 27.07.2021 року ринкова вартість спірної квартири становить 1260000,00 грн. 83% ринкової вартості квартири, що складає 1045800,00 грн. є особистою власністю позивача. Відповідно 17% від вартості квартири становить 214200,00 грн. Саме вказана частина є спільною сумісною власністю і підлягає поділу. частина спільного майна в грошовому еквіваленті становить 107100,00 грн. (214200,00 : 2). Позивачка зазначає, що враховуючи положення чинного законодавства та інтереси дитини, яка проживає з позивачкою, спірна квартира має бути виділена у власність позивачці. Ухвалою суду від 14.12.2021 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою суду від 30.12.2021 року відкрите провадження у справі та призначено справу до судового засідання для розгляду справи з викликом сторін. Ухвалою суду від 16.11.2022 року залишені без задоволення клопотання сторони відповідача про витребування доказів з матеріалів кримінального провадження та від позивачки [PERSON] . Згідно розпорядження керівника апарату суду №150 від 28.04.2023 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.05.2023 року справу передано в провадження судді Марфіної Н.В. Ухвалою суду від 09.06.2023 року змінено порядок розгляду справи. Суд перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. Протокольною ухвалою суду від 22.08.2023 року задоволені заяви обох сторін щодо виклику свідків. Протокольною ухвалою суду від 22.08.2023 року частково задоволено клопотання сторони відповідача про витребування доказів шляхом направлення головуючому у кримінальному провадженні запиту на надання копій документів з матеріалів кримінального провадження. Ухвалою суду від 11.09.2023 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Ухвалою суду від 20.02.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 21.05.2024 року за клопотанням представника позивача призначене проведення судового засідання в режимі відеоконференції. 08.02.2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву у якому сторона відповідача вказує, що свій обов`язок стосовно надання утримання дитині він виконує добровільно. Провадження у справі щодо визначення місця проживання дитини закрите через відсутність спору щодо проживання дитини з матір`ю. Сторона відповідача зазначає, що позивачка продавши належну їй квартиру, всупереч рекомендаціям відповідача, вклала кошти у придбання квартири в ЖК «Адоніс». В подальшому будівництво ЖК «Адоніс» припинилось, з цього приводу було відкрите кримінальне провадження і на теперішній час кримінальна справа №755/21435/12 перебуває в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва. У вказаному кримінальному провадженні саме позивачка визнана потерпілою. Втрата позивачкою 60 тис. дол. США неодноразово обговорювалась в родині і відповідач неодноразово супроводжував позивачку до СБУ та до Дніпровського районного суду м. Києва з метою моральної підтримки під час вчинення різних процесуальних дій з її участю. За показами самої позивачки, які надавались нею у кримінальному провадженні, нею офіційно було сплачено 401850,00 грн. та неофіційно 15 тис. дол. США, з метою набуття права власності на квартиру в ЖК «Адоніс». У зв`язку з наведеним позивачка не могла витратити отримані нею від продажу власної квартири кошти на купівлю спірної квартири. Відповідач стверджує, що в основному спірна квартира була придбана за кошти, які були отримані відповідачем від продажу належної йому частки у кв. [ADDRESS] та коштів, які були надані відповідачу його сестрою [PERSON] . Договір оренди банківського сейфу позивачка уклала у вересні 2009 року, а належну їй квартиру відчужила 30.04.2010 року. Отже, банківський сейф був орендований не для зберігання коштів отриманих від продажу належної позивачці квартири. Сам по собі факт існування оренди банківського сейфу не може бути доказом того, що до нього клались кошти, це є тільки припущенням. Спірна квартира оформлена на ім`я відповідача, оскільки для її купівлі в основному витрачались кошти саме відповідача, а також тому що після невдалого інвестування позивачкою власних коштів у ЖК «Адоніс», між подружжям склалась домовленість, що кошти відповідача будуть оформлені у договорі ним самим. Сам по собі факт проживання дитини з позивачкою не може бути підставою для визнання за нею права власності на квартиру, тим більше, що відповідач добровільно утримує дитину. 16.02.2022 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій сторона позивача зазначає, що за судовим рішенням про стягнення з відповідача аліментів відкрите виконавче провадження [NUMBER] від 09.12.2021 року. Намагання вирішити питання поділу майна мирним шляхом підтверджується заявою сторін до ПН Рябикіної А.А. , але відповідач спочатку переніс, а потім скасував підписання договору про поділ майна. Договір купівлі-продажу за яким відповідач продав належну йому частку квартири укладений 01.07.2013 року, тобто через місяць після купівлі спірної квартири, а тому посилання відповідача на те, що в купівлю квартири він вклав власні кошти не відповідають дійсності. Спірну квартиру було придбано 30.05.2013 року та оформлено на ім`я відповідача, оскільки позивачка перебувала в пологовому будинку, що підтверджується довіреністю від 29.05.2013 року. Дитина сторін народилась [INFO] , тобто за три дні до купівлі спірної квартири і довіреність була видана позивачкою на представлення її інтересів відповідачем саме для укладання договору купівлі-продажу спірної квартири. До укладання шлюбу позивачка працювала та мата стабільну високу заробітну плату в Укрнафті в період 2006-2009 рр. Власні дошлюбні заощадження позивачка зберігала на окремому рахунку в Промінвестбанку (окремо від зарплатного рахунку в Приватбанку) та в банківському сейфі. Позивачка вказує, що збирала кошти, здійснювала їх обмін на долари США, а потім частину коштів проінвестувала в ЖБК «Адоніс» разом з відповідачем в рівних долях. Після народження дитини в період червень 2013 року - листопад 2013 року позивачка з дитиною проживали окремо від відповідача на дачі батьків позивачки, а відповідач проживав в квартирі своєї матері. Спільного господарства сторони не вели. У серпні 2016 року відповідач взагалі пішов з сім`ї. За час спільного проживання відповідач не мав постійного місця роботи, більшу частину часу взагалі не мав ніякого доходу. Позивачці нічого не було відомо про те, що відповідач продав належну йому частину квартири, а символічні кошти, які він отримав від продажу частки квартири, він витратив не на потреби сім`ї, а на власні потреби, оскільки був безробітним та не мав доходів. За твердженням позивачки, саме відповідач вмовив її укласти договір з ЖБК «Адоніс», оскільки він не мав окремого власного житла та проживав з матір`ю. Поскільки умовою вступу до кооперативу було перебування на квартирному обліку, а відповідач володів частини квартири, він не мав права стати на квартирний облік, а позивачка перебувала на квартирному обліку. Саме тому договір з ЖБК «Адоніс» був укладений позивачкою, а не відповідачем, але кошти у будівництво були вкладені обома сторонами в рівних частинах по 200295,00 грн. Позивачка вказує, що до шлюбу працювала в ПАТ «Укрнафта», мала стабільну високу заробітну плату, а також неофіційно допомагала вести бухгалтерський облік невеликим компаніям. З 2002 року позивачка заощаджувала особисті кошти. Походження власних коштів відповідача останній пояснював наявністю у нього своїх дошлюбних заощаджень. Після укладення договору з ЖБК «Адоніс» відповідач забрав у позивачки всі документи та зберігав їх у себе, як гарантію тощо, що половина вкладених коштів є його власними коштами, а договір укладений з позивачкою. Згідно протоколу виїмки від 07.04.2012 року документи було вилучено саме у відповідача, а не у позивачки. Відповідач ніколи оригінали документів позивачці не надавав і надав їх лише слідчому за постановою. 16.01.2023 року до суду надійшов відзив сторони відповідача на позовну заяву з урахуванням заяви сторони позивача про зміну предмету позову. У вказаному відзиві сторона відповідача зазначає, що визнає позовні вимоги лише в частині визнання квартири спільною сумісною власністю та просить відмовити у задоволенні інших позовних вимог. Сторона відповідача вказує, що заявлені позовні вимоги є взаємовиключними, адже позивачка просить визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю та одночасно особистою приватною власністю. Визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання за відповідачкою права власності частини квартири є взаємовиключними способами захисту. У 2010 році позивачка продала належну їй квартиру та вклала свої кошти в будівництво ЖК «Адоніс», але будівництво виявилось аферою і у 2012 році було відкрите кримінальне провадження та на теперішній час Дніпровський районний суд м. Києва розглядає кримінальну справі №755/21435/12 (вирок у справі відсутній). Посилання сторони позивача на те, що кошти в будівництво кооперативу вклали обидві сторони спору не відповідає дійсності. У кримінальній справі саме позивачка визнана потерпілою, а відповідач не вважав та не вважає себе потерпілим у кримінальному провадженні, тому не подавав жодних заяв у кримінальній справі. Відповідач не має жодних майнових претензій та не претендує на відшкодування шкоди в кримінальному провадженні. Стосовно відмови відповідача укласти з позивачкою нотаріальний договір щодо поділу майна сторона відповідача вказує, що відповідач не був згодний з його умовами, а тому не підписав його. Виписки по позивачці за період 2005-2007 р.р. та придбання нею валюти до 23.08.2008 року не є доказами на підтвердження самостійного придбання позивачкою спірної квартири. Вказані кошти позивачка витрачала на подорожі та задоволення власних потреб. Чинним законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Позивачка не обґрунтувала своїх вимог щодо спростування презумпції спільності майна та приховала дійсні обставини справи. Квартира була оформлена на відповідача, оскільки більша частина коштів за її придбання були особистими коштами відповідача. У травні 2013 року [PERSON] передала відповідачу 40000,00 дол. США на придбання власного житла під зобов`язання передати їй до 30.06.2013 року частину кв. [ADDRESS] . Перебування позивачки в лікарні на час укладання договору купівлі-продажу спірної квартири не робило неможливим оформлення квартири на обох сторін, оскільки це можна було зробити за довіреністю. Позивачка самостійно 29.05.2013 року надала відповідачу довіреність, отже мала можливість її оформити, проте у ній не було прописане право придбати частини квартири чи квартири в цілому на позивачку. Відповідачем було внесено 40000,00 дол. США особистих коштів за купівлю квартири, а 32000,00 дол. США є спільними коштами подружжя. Вклад відповідача у квартиру склав 56000,00 дол. США, а позивача 16000,00 дол. США (1/4 частини). Допитаний в судовому засіданні за його згодою відповідач [PERSON] суду показів, що позивачка є його колишньою дружиною, з якою у 2018 році було зареєстровано шлюб. Коли позивачка завагітніла, вона вирішила продати належну їй квартири. Після продажу своєї квартири позивачка вклала кошти від продажу в будівництво ЖК «Адоніс», але це будівництво виявилось шахрайською пірамідою. У 2013 року сторони з дитиною переїхали на проживання в квартиру частина якої належала відповідачу. Сестра відповідача надала відповідачу 40 тис. дол. США. аби родина купила собі власну квартиру та переїхала з квартири, яка також в частині належала і сестрі відповідача. Наявна розписка про отримання коштів в сумі 40 тис. дол. США. Спірна квартира була придбана за 72 тис. дол. США., тобто лише частина коштів вартості квартири є спільною сумісною власністю. Саме в будівництво ЖК «Адоніс» позивачка вклала власні кошти після продажу належної їй квартири, а не в купівлю спірної квартири, і саме тому особисто вона подавала позов у кримінальному провадженні та визнана потерпілою. Зі своєю сестрою відповідач домовився, що отримує кошти в сумі 40 тис. дол. США як вартість його частини у спільній з сестрою квартирі, а договір купівлі-продажу буде оформлений пізніше. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що позивачка є його сестрою, а відповідач колишній чоловік позивачки. Позивачка продала належну їй квартиру по [ADDRESS] , а потім сторони купили спірну квартиру. Коли свідок забирав власну сестру з пологового будинку відповідач у той час якраз оформлював купівлю спірної квартири. У позивачки були кошти в банку і свідок думає, що саме за ці кошти було придбано квартиру. У якому банку зберігались кошти його сестри свідку не відомо. Зі слів позивачки свідку відомо, що у позивачки був банківський сейф. Після продажу належної позивачці квартири свідок питав у неї що буде з грошима від продажу і вона відповіла що поклала їх у банк. Можливо якісь кошти у сторін були і спільні, але також батьки позивачки та свідка давали родині кошти десь 10 тис. дол. США наче на ремонт. Про те, що позивачка вкладала кошти в будівництво ЖК «Адоніс» свідок дізнався лише після того як стало відомо про те, що фонд будівництва прогорів. За твердженням свідка, сторони казали про те, що в фонд будівництва були вкладені спільні кошти. Свідок не питав у позивачки які ще в неї були заощадження, але вона працювала бухгалтером в Укрнафті, непогано заробляла, гроші були, мабуть були і збереження. В родині кошти були, це було помітно. У відповідача напевно були якість дошлюбні заощадження, але скільки саме свідку не відомо, був автомобіль, але вдягався він скромно. Свідок думає, що спірна квартира була придбана за кошти позивачки, а також батьки давали кошти. Скільки точно заробляло подружжя свідку не відомо, у них були сумісні плани і відповідно мабуть були спільні кошти. Свідок вважає, що оскільки планувалась дитина, подружжя поспішало купити квартиру. Спірну квартиру придбали десь за 70 тис. дол. США, точної вартості свідок не пам`ятає. Після купівлі квартири батьки позивачки точно давали родині кошти, а чи давали кошти до купівлі квартири свідок не пам`ятає. Які кошти були вкладені в фонд будівництва свідок не знає, але подружжя казало, що кошти від продажу квартири позивачки знаходяться в безпеці, а в ЖК «Адоніс» вкладались інші кошти. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що вона навчалась разом з позивачкою в інституті, дружать з 1996 року і відповідно свідок знає відповідача як колишнього чоловіка позивачки. Спочатку позивачка проживала у власній квартирі і коли вийшла заміж за відповідача подружжя продовжувало проживати в належній позивачці квартирі. Позивачка добре заробляла та мала власні заощадження. В подальшому у подружжя стало питання розширення житлової площі, тому вони вклались у будівництво ЖК «Адоніс» рівними долями, але нічого з того будівництва не вийшло. Потім позивачка продала належну їй квартиру та поклала кошти в банківський сейф і саме завдяки основній масі цих коштів було придбано спірну квартиру. Точної хронології подій свідок не пам`ятає, але точно знає, що в ЖК «Адоніс» кошти були вкладені не від продажу належної позивачці квартири, а з заощаджень. Позивачка стояла на квартирному обліку, а тому змога попасти в програму ЖК «Адоніс». Спірна квартира була придбана на відповідача, оскільки позивачка перебувала в пологовому будинку і не могла оформити квартиру на себе, а власниця квартири виїжджала за кордон і треба було купити квартиру швидко. Спірна квартира була придбана за кошти від продажу квартири позивачки і інші кошти, мабуть спільні заощадження. Банківський сейф позивачка орендувала давно, ще до продажу належної їй квартири, оскільки в неї були кошти ще до продажу квартири. Власну квартиру позивачка продала за 60 тис. дол. США десь у 2010 році. На скільки пам`ятає свідок, спочатку кошти були вкладені в ЖК «Адоніс», а потім стали продавати належну позивачці квартиру, оскільки потрібні були кошти на ремонт. Можливо хронологія подій була інша, точно свідок не пам`ятає. Спірна квартира була придбана у 2013 році після початку проблем з фондом будівництва, у який вкладали кошти в рівних долях. Спірна квартира була придбана десь за 70 тис. дол. США, а у фонд будівництва сторони вкладались порівну з власних заощаджень. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що вона є рідною сестрою відповідача, а позивачка його колишня дружина. Свідок вказує, що вона допомогла колишньому подружжю купити спірну квартиру шляхом офіційного викупу частини квартири, яка належала відповідачу. За ці кошти сторони придбали спірну квартиру, а інша частина коштів була їх спільними заощадженнями. Спірна квартира була придбана за 72 тис. дол. США, із них 40 тис. були коштами відповідача, які йому дала свідок за частину належної йому квартири, а 32 тис. дол. США були спільними коштами подружжя. Відповідач продав свідку його частину квартири, аби купити власне окреме житло. Спірна квартира придбана у шлюбі приблизно у 2013 році. Позивачка після продажу належної їй квартири вклала ці кошти в новобудову і родина продовжувала жити в квартирі свідка на Русанівці. В ЖК «Адоніс» позивачка вклала власні кошти від продажу належної їй квартири. Щодо продажу частини квартири відповідача була складена розписка і є офіційний документ про продаж частини квартири. За твердженням свідка, кошти які вона надала відповідачу за його частину квартири, були вкладені відповідачем у купівлю спірної квартири. Коли позивачка завагітніла стали вирішувати як роз`їхатись. Після пологів позивачка жила на дачі, але свідку не відомо з якої причини. В ЖК «Адоніс» позивачка вклала власні кошти, а чи був причетний до цього відповідач свідку не відомо, але подружжя казало, що в ЖК «Адоніс» були вкладені власні кошти позивачки від продажу належної їй квартири. Відповідач працював на декількох роботах, був влаштований офіційно та неофіційно, зокрема працював і в компанії свідка. Відповідач також навчався в інституті, але платно чи безоплатно свідку не відомо. Позивачка казала свідку, що від продажу належної їй квартири кошти зайшли на її рахунок, а з нього були переведені на рахунок ЖК «Адоніс». У подружжя не вистачало коштів на купівлю спірної квартири, тому свідок виплатила відповідачу кошти за його частину у батьківській квартирі. Кошти в сумі 40 тис. дол. США свідок передала відповідачу під розписку за його частину квартири. Свідок [PERSON] є партнером свідка, зараз наявні особисті відносини, знайомі зі школи, жили всі поруч. Десь з 2011 року свідок стала ближче спілкуватись з [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що він знайомий з відповідачем зі школи, а з позивачкою познайомився після того як сторони у справі почали зустрічатись. Свідок вказує, що був свідком того, як сестра відповідача передавала йому 40 тис. дол. США у травні 2013 року. Сторони придбали спірну квартиру у шлюбі спільно за 40 тис. дол. США. які відповідачу передала його сестра, а загалом квартира коштувала 72 тис. дол. США. Свідку не відомо чи придбавали сторони ще будь-яке майно у шлюбі. Власні кошти позивачка вклала в ЖК «Адоніс», подружжя казало що це були кошти від продажу належної позивачці квартири. Сестра відповідача передавала останньому кошти в сумі 40 тис. дол. США в присутності свідка, оскільки подружжю терміново були потрібні кошти для купівлі спірної квартири. З сестрою відповідача свідок проживає однією сім`єю три роки, а з 2011 року почали зустрічатись. Сестра відповідача розповідала свідку, що позивачка продала належну їй квартиру та вклала ці кошти в будівництво ЖК «Адоніс», але в експлуатацію будинок так і не був введений. Розписка про передачу коштів не була посвідчена нотаріально, оскільки кошти були потрібні терміново через наявність вигідного варіанту для купівлі. Позивачка в судовому засіданні підтримала вимоги позовної заяви, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що після одруження у 2008 році подружжя проживало в належній позивачці квартирі. В подальшому сторони почали планувати розширення житлової площі і знайомі порекомендували вкласти кошти в будівництво ЖК «Адоніс». На той час позивачка перебувала в черзі на житло, а відповідач мав частину в батьківській квартирі. У програму ЖК «Адоніс» мала право вступити молода сім`я і сторони домовились, що кошти будуть вкладені в будівництво кожним з подружжя у рівних долях. Позивачка працює з 2 курсу університету і кошти в неї були. Відповідач організував вступ в ЖК «Адоніс», квартира мала бути без ремонту, тобто ще потрібні були кошти на ремонт. З 2009 році позивачка мала банківський сейф і всі свої кошти тримала там, у тому числі у сейф позивачка поклала кошти від продажу належної їй квартири. Договорі із ЖК «Адоніс» укладала саме позивачка, оскільки тільки вона мала на це право перебуваючи в черзі на отримання житла. Після продажу належної позивачці квартири подружжя проживало в батьківській квартирі відповідача, а потім дізнались, що квартиру в ЖК «Адоніс» не отримають, тому звернулись до суду та поліції. Договір з фондом будівництва був у відповідача, тому саме у нього вилучались відповідні документи. Весь цей час кошти від продажу квартири позивачки знаходились в банківському сейфі. Після того як позивачка завагітніла сторони почали шукати квартиру для купівлі. Власниця знайденої для купівлі квартири мала виїжджати за кордон, тому договір купівлі-продажу треба було швидко оформити. Призначили дату укладення договору, але пологи розпочались раніше ніж планувалось, тому на час укладення договору купівлі-продажу позивачка знаходилась в пологовому будинку і там видала довіреність на ім`я відповідача. Відповідач часто не мав роботи, а під час купівлі-продажу спірної квартири взагалі не працював, тому коштами допомагали також батьки позивачки, які позивачка потім їм повертала. Позивачка вказує, що в неї були власні заощадження, з 2009 року в оренді був банківський сейф, оскільки позивачка боялась зберігати кошти вдома. Договір оренди банківського сейфу був закритий коли було знайдено варіант для купівлі квартири в кінці травня 2013 року, а спірна квартира була придбана в травні 2013 року. Дати вкладання коштів в будівництво ЖК «Адоніс» та продажу квартири позивачки співпадають, оскільки кошти від продажу квартири позивачки думали вкласти в ремонт квартири від ЖК «Адоніс» та й вигідна пропозиція була для продажу квартири, адже квартири стрімко втрачали у ціні. Так співпало, але кошти від продажу квартири позивачки не були вкладені в ЖК «Адоніс». Оренда банківського сейфу є дорогою, і коли варіант купівлі квартири був знайдений, сейф вже не був потрібний, тому оренда була закрита. В купівлю спірної квартири позивачка вклала власні кошти в сумі 60 тис. дол. США, які були взяті з банківського сейфу, а інші кошти були заощадженнями, також допомогли батьки позивачки. Приблизно 12 тис. дол. США є спільними коштами у вартості придбання квартири. В будівництво ЖК «Адоніс» було вкладено близько 401 тис. грн., а поліції позивачка повідомила про те, що це її особисті кошти, оскільки договір з ЖК «Адоніс» був укладений позивачкою і від її імені вкладались відповідні кошти. Відповідач казав, що в ЖК «Адоніс» вкладає свої дошлюбні збереження, і так само позивачка вклала особисті кошти у будівництво. Коли слідчому казала про особисті кошти, мала на увазі, що є стороною договору з ЖК «Адоніс» і що кошти перераховувались від її імені. Позивачка вкладала кошти і в купівлю спірної квартири і в будівництво ЖК «Адоніс». Позивачка мала кошти від продажу власної квартири, а у відповідача коштів не було. Позивачці нічого не було відомо про продаж відповідачем належної йому частини квартири, в будь-якому разі ця продаж була пізніше ніж купівля спірної квартири. Суми по продажу та купівлі не збігаються, а ціна продажу частини квартири не відповідає ринковій вартості. Спірна квартира придбана за особисті кошти позивачки. Представник позивача в судовому засіданні підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що перебуваючи у шлюбі, від якого сторони мають неповнолітню дитину, була придбана спірна квартира та оформлена на ім`я відповідача. Після продажу позивачкою належної їй на праві особистої приватної власності квартири, остання поклала виручені кошти до банківського сейфу. У подальшому ці кошти були витрачені на купівлю спірної квартири. Право власності на спірну квартиру зареєстроване за відповідачем, оскільки майно було придбане через три дні після пологів і оскільки позивачка перебувала в пологовому будинку, квартиру було оформлено на ім`я відповідача. Оскільки основна частина коштів, за які була придбана спірна квартира є особистими коштами позивачки, тому частина квартири, що відповідає розміру цих коштів, є особистою приватною власністю позивачки. Показами свідків підтверджено, що спірна квартира була куплена саме за кошти з банківського сейфу позивачки. Банківський сейф був закритий безпосередньо перед угодою про купівлю спірної квартири. В ЖК «Адоніс» позивачка коштів від продажу належної їй квартири не вкладала. Документи по ЖК «Адоніс» були вилучені саме у відповідача, а не в позивачки. У матеріалах справи наявні також докази купівлі позивачкою валюти до реєстрації шлюбу та довідки про її доходи. Договір купівлі-продажу належної відповідачу частини квартири був укладений вже після купівлі спірної квартири. Дитина проживає з позивачкою, тому сторона позивача просить визнати за позивачкою право власності на всю квартиру. Представник відповідача в судовому засіданні зазначила, що сторона відповідача визнає лише одну позовну вимогу щодо визнання спірної квартири спільної сумісною власністю. До реєстрації шлюбу позивачка мала у власності квартиру, яку в подальшому продала та вклала ці кошти в будівництво ЖК «Адоніс». Сторони домовились про те, що кошти від продажу належної позивачці квартири вона вкладе в ЖК «Адоніс». Саме тому тільки позивачка є потерпілою у кримінальному провадженні та цивільним позивачем. Оскільки подружжя проживало в квартирі батьків відповідача, потрібна була окрема квартира. Варіант по купівлі квартири знайшли на Русанівці і оскільки господарі квартири виїздили за кордон, купівлю майна треба було оформити швидко, а тому сестра відповідача надала йому 40 тис. дол. США, а загалом квартира коштувала 72 тис. дол. США. В подальшому відповідач та його сестра уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу належної відповідачу частини квартири. Інша частина коштів для купівлі квартири була спільною. Наявна копія довіреності щодо надання позивачкою згоди на купівлю відповідачем квартири, а не про те, що відповідач має купити квартиру на ім`я позивачки. Довіреність надана на придбання квартири у спільну власність і у ній нічого не написано про 17% спільних коштів. Зустрічного позову сторона відповідача не подавала з міркувань наявності у сторін спільної неповнолітньої дитини. Представник зазначає, що позовні вимоги суперечать одна одній. За твердженням представника, відповідач працював офіційно та неофіційно, тож отримував дохід. Кошти на депозит суду сторона позивача могла не вносити, оскільки відповідач не дає своєї згоди на отримання будь-якої компенсації, адже спірна квартира є спільною сумісною власністю. За купівлю квартири відповідачем було внесено 40 тис. дол. США особистих коштів, які він позичив у сестри, відтак спільні кошти подружжя становлять 32 тис. дол. США. Отже, вклад відповідача у квартиру становить 56000,00 дол. США, а позивачки 16 тис. дол. США. Зміст довіреності виданої позивачкою на ім`я відповідача свідчить про те, що довіреність була видана відповідачу для представлення інтересів позивачки, як потерпілої в кримінальному провадженні, оскільки остання не могла самостійно прибувати до слідчого в зв`язку з народженням дитини, що ще раз підтверджує факт відсутності будь-якого відношення відповідача до квартири в ЖК «Адоніс» та відсутність вкладення спільних коштів подружжя в будівництво. Спірна квартира придбана відповідачем, як спільна сумісна власність подружжя, на купівлю якої позивачка надавала письмову згоду. Суд, вислухавши пояснення учасників провадження та покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка та відповідач зареєстрували шлюб 23.08.2008 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (Т. 1, а.с. 10). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (Т. 1, а.с. 11). За змістом договору купівлі-продажу від 18.03.1999 року, [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] (а.с. 12). Згідно договору дарування квартири від 19.10.2004 року [PERSON] подарував квартиру [ADDRESS] [PERSON] (Т. 1, а.с. 13). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 30.04.2010 року, [PERSON] відчужила квартиру [ADDRESS] . Згідно п.п. 4, 5 вказаного договору: Продаж цей вчинено за 475800,00 грн., що на день підписання договору еквівалентно 60000,00 дол. США, які продавець одержав повністю від покупця до укладення цього договору. Я, продавець своїм підписом під цим договором підтверджую факт повного розрахунку за продану квартиру, одержання під покупця грошей у сумі 475800,00 грн., в процесі оформлення цього договору та відсутність по відношенню до покупця будь-яких претензій фінансового характеру (Т. 1, а.с. 15). Із матеріалів справи убачається, що 30.05.2013 року [PERSON] діючи від власного імені за договором купівлі-продажу придбав спірну квартиру [ADDRESS] (Т. 1, а.с. 16-17). Згідно умов зазначеного договору: - п. 3. За погодженням сторін продаж квартири вчинено за 575496,00 грн., які повністю сплачені продавцю, до підписання цього договору; - п. 4. Я, продавець, своїм підписом під цим договором підтверджую факт повного розрахунку за продану квартиру, одержання від покупця грошей в сумі 575496,00 грн. та відсутність по відношенню до покупця будь-яких претензій фінансового характеру; - п. 12. Збір на обов`язкове державне пенсійне страхування в сумі 5754,96 грн. сплачено покупцем; - п. 16. Цей договір укладається за згодою дружини покупця - [PERSON] , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харченко А.Б., 29.05.2013 року за реєстровим номером №275 та яка зберігається при примірнику договору, призначеному для зберігання у справах приватного нотаріуса. Убачається, що договір купівлі-продажу спірної квартири був посвідчений ПНКМНО Макухою О.О. 30.05.2013 року, а заява про згоду позивачки на укладення відповідачем договору купівлі-продажу була посвідчена ПНКМНО Харченко А.Б. 29.05.2013 року за реєстровим номером 275. При цьому, довіреність від 29.05.2013 року від імені позивачки на ім`я відповідача була посвідчена ПНКМНО Харченко А.Б. 29.05.2013 року за реєстровим номером 276 (Т. 1, а.с. 112). Отже, з огляду на зміст довіреності та реєстрові номери довіреності і заяви позивачки про згоду на укладення договору купівлі-продажу від 29.05.2013 року (276 та 275), наявна в матеріалах справи довіреність від 29.05.2013 року не використовувалась при укладанні договору купівлі-продажу, а позивачкою було нотаріально оформлено у встановленому законом порядку саме заяву про згоду на укладення відповідачем договору купівлі-продажу квартири від 29.05.2013 року за реєстровим №275. Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» від 06.08.2021 року, довідка видана про те, що 11.09.2009 року позивачці в банку на підставі договору про приєднання до умов і правил надання банківських послуг №20090911000013 було надано у тимчасове користування індивідуальну сейфову комірку №029Б у депозитарії відділення банку. 29.03.2013 року договір №20090911000013 було розірвано (Т. 1, а.с. 22). Убачається, що в позасудовому порядку сторони намагались поділити майно, в тому числі спірну квартиру, і згідно відповіді ПН КМНО Рябикіної А.А. від 11.02.2022 року: до приватного нотаріуса 18.04.2021 року було звернення щодо підготовки договору про поділ спільного майна подружжя між [PERSON] та [PERSON] . Договір було підготовлено та призначено дату підписання на 19.04.2021 року об 11 год. 00 хв., але з ініціативи [PERSON] підписання спочатку було перенесене, а згодом скасоване (Т. 1, а.с. 115-117, 122). Згідно протоколу виїмки від 07.04.2012 року, в результаті виїмки у [PERSON] вилучено: довідку №227; Договір про резервування житлового приміщення №227 від 24.06.2010 року; квитанцію №2342534 від 29.06.2010 (Т. 1, а.с. 118). За даними довідки Подільської районної у м. Києві державної адміністрації від 22.10.2008 року, позивачка станом на час видачі довідки дійсно перебуває на квартирному обліку з 09.04.2001 р. у складі сім`ї 1 особи (Т. 1, а.с. 120). Згідно наявної в матеріалах справи копії квитанції №2342534 від 29.06.2010 року позивачкою було сплачено 401850,00 грн. на користь ЖБК «Адоніс» з призначенням платежу: оплата зворотного внеску за резервування згідно договору №227 від 24.06.2010 року (Т. 1, а.с. 121). За змістом наявних в матеріалах справи довідок ПАТ «Укрнафта», позивачкою у 2005 році отримано дохід в сумі 21895,00 грн., у 2006 році - 30294,00 грн., у 2007 році - 42684,00 грн. та у 2008 році до часу реєстрації шлюбу з відповідачем - 33874,грн. (Т. 1, а.с. 123-124). Обґрунтовуючи наявність власних коштів стороною позивача подано до суду також копію банківської карти АТ «Промінвестбанк» та банківські квитанції зі змісту яких вбачається, що станом на 31.10.2007 року доступних коштів на картковому рахунку було - 34517,17 грн., станом на 01.02.2008 року - 39362,61 грн., станом на 23.05.2008 року - 43548,08 грн., станом на 23.06.2008 року - 43219,54 грн. (Т. 1, а.с. 125). Також позивачем надано банківські квитанції щодо купівлі іноземної валюти у 2007 році на загальну суму 5000,00 дол. США (Т. 1, а.с. 126-130). Сторона відповідача в заперечення проти витрачання позивачкою власних коштів на купівлю квартири надала суду копію розписки за підписами [PERSON] та [PERSON] від 20.05.2013 року наступного змісту: « [PERSON] дає мені своєму брату [PERSON] грошові кошти в сумі 40000,00 дол. США на придбання власного житла. Я, [PERSON] в рахунок погашення грошового зобов`язання зобов`язуюся протягом строку в три місяці з моменту отримання коштів, тобто до 20.08.2013 року передати [PERSON] право власності на частину квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] шляхом підписання договору купівлі-продажу зазначеної квартири». Розписка містить примітку про те, що 01.07.2013 року укладено договір купівлі-продажу частини квартири (Т. 1, а.с. 194). 01.07.2013 року між відповідачем, як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу частини квартири за яким: - п. 1. Продавець передав, а покупець прийняла у власність частину квартири [ADDRESS] та сплатила за неї суму, обумовлену в п. 3 цього договору; - п. 2. частина квартири належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14.01.1994 року; - п. 3. Продаж зазначеної частини квартири за домовленістю сторін вчинено за 86000,00 грн., які продавець одержав від покупця під час підписання цього договору (Т. 1, а.с. 102-103). За змістом протоколу усної заяви про злочин від 18.02.2012 року, [PERSON] заявила про те, що: «29.06.2010 року біля 13 год. в [ADDRESS] група осіб в складі [PERSON] та [PERSON] та інших невстановлених осіб шахрайським шляхом заволоділа моїми грошовими коштами на загальну суму 401850,00 грн.» (Т. 2, а.с. 2-3). За змістом постанови про визнання потерпілим від 13.03.2012 року, [PERSON] визнано потерпілою в кримінальній справі №18-571 і у своїй постанові слідчий зазначив наступне: «24.06.2010 року [PERSON] за попередньою змовою з [PERSON] знаходячись по вул. Предславинська, 12, оф. 127, під приводом участі у кредитуванні будівництва житла, шляхом обману та зловживання довірою, отримали від [PERSON] грошові кошти в розмірі 15000,00 дол. США (еквівалент 118500,00 грн.). З метою створення у потерпілої хибного враження щодо законності своїх дій, [PERSON] за попередньою змовою з [PERSON] надали [PERSON] для підпису договір про резервування житлового приміщення №227, укладений з ЖБК «Адоніс» в особі голови правління [PERSON] Будучи введеною в оману, щодо законності дій [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] підписала наданий їй договір про резервування та передала його [PERSON] . Крім того, [PERSON] та [PERSON] повідомили, що на підставі наданих банківських реквізитів [PERSON] потрібно внести на рахунок грошові кошти в розмірі 401850,00 грн. Будучі впевненою в законності дій [PERSON] та [PERSON] , 29.06.2010 року [PERSON] перерахувала на розрахунковий рахунок [NUMBER] , відкритий ЖБК «Адоніс» в ВАТ «БМ Банк», грошові кошти в розмірі 401850,00 грн. В подальшому [PERSON] житло не надали, а отриманими від неї грошовими коштами [PERSON] за попередньою змовою з [PERSON] заволоділи та розпорядилися на власний розсуд. В результаті злочинних дій [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] заподіяно матеріальної шкоди, на загальну суму 520350,00 грн., що в шістсот і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян на момент вчинення злочину» (Т. 2, а.с. 4). За змістом протоколу допиту потерпілої [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS] ) від 13.03.2012 року: «За вказаною адресою я проживаю з чоловіком [PERSON] , та його сім`єю. На загальній черзі квартирного обліку перебуваю приблизно з 2001 року. Оскільки я проживаю із сім`єю чоловіка, ми мали намір придбати власну квартиру. Приблизно на початку 2010 року хтось із моїх знайомих, точно хто я не пам`ятаю, познайомив мене з [PERSON] . Під час зустрічі з останнім, він мені сказав, що він працює в ЖБК «Адоніс», ким саме він не говорив. З його розповіді я дізналася, що ЖБК «Адоніс» займається забезпеченням житлом членів кооперативу за програмою 50х50 (50% вартості квартири), яка складає 4500,00 грн. за квадратний метр. Для того щоб стати членом кооперативу необхідно було заплатити грошові кошти готівкою у розмірі 15000,00 дол. США. [PERSON] не говорив, хто саме може стати членом кооперативу, однак сказав, що він домовиться щоб членом кооперативу стала я. Після того, як я стану членом кооперативу, я укладу договір з ЖБК «Адоніс» про резервування житлового приміщення, після чого на протязі 3-4 місяців отримаю акт приймання-передачі квартири. Він запропонував вибрати житло в [ADDRESS] . Порадившись з чоловіком ми вирішили придбати квартиру по [ADDRESS] . За вказаними адресами на той час будувались будинки, які протягом 3-4 місяців будуть здані в експлуатацію. Яку квартиру ми будемо купувати, двох- чи трикімнатну залежало від наявності в нас грошових коштів. Також [PERSON] сказав мені отримати довідку про перебування на квартирному обліку, яку йому передав мій чоловік. Після цього [PERSON] по телефону [NUMBER] , [NUMBER] під час розмови сказав, що ми можемо стати членами кооперативу та назвав мені номери квартир, з яких після їх огляду можна вибрати квартиру. Коли ми приїхали до будинку, нас зустрів якийсь чоловік, якому ми сказали, що ми від [PERSON] з ЖБК «Адоніс» та хочемо подивитися квартири. Після огляду квартири, ми вирішили придбати квартиру №635 , про що повідомили [PERSON] . Останній сказав, що ми повинні приїхати до ЖБК «Адоніс», який розташований по вул. Предславинська, 12, оф. 127 для сплати вступного внеску та підписання договору резервування. 24.06.2010 близько 11 год. я з чоловіком приїхала в офіс ЖБК «Адоніс», біля якого нас зустрів [PERSON] та провів в офіс. Перед входом в офіс він у мене запитав, чи взяла я з собою вступний внесок, який він назвав «конфета». Коли ми зайшли в офіс, [PERSON] познайомив нас з головую кооперативу [PERSON] . Під час розмови [PERSON] сказала передати їй вступний внесок в розмірі 15000,00 дол. США. Мій чоловік передав [PERSON] грошові кошти в сумі 15000,00 дол. США, які були завернуті в папір, які [PERSON] одразу передав [PERSON] . Грошові кошти вони при нас не перераховували. При цьому [PERSON] та [PERSON] знову нам повторили, що після підписання нами договору, ми на протязі 3-4 місяців отримаємо квартиру. Після цього [PERSON] подивилася площу квартири, яку ми обрали та сказала загальну вартість квартири, яка становила 401850,00 грн. Далі [PERSON] одній з працівниць, яку на скільки я пам`ятаю звалим [PERSON] , сказала заповнити договір та надала їй мої реквізити. Після цього я та [PERSON] підписали договір №227 від 24.06.2010 про резервування житлового приміщення квартири [ADDRESS] . Також [PERSON] дала мені довідку №227 про те, що я являюсь членом ЖБК «Адоніс», та на окремому аркуші зазначене місце знаходження та реквізити банку до якого я на протязі 5 діб повинна буду заплатити грошові кошти за придбання квартири. Після цього я з чоловіком вийшли з офісу, а [PERSON] та [PERSON] залишились в офісі. 29.06.2010 я поїхала до БМ Банку, який розташований на площі Перемоги, та заплатила 401850,00 грн., про що в мене є квитанція. Через 4 місяці мені ніхто не зателефонував та не повідомив, як та коли я повинна підписати акт приймання-передачі. Я зателефонувала [PERSON] , він мені сказав, що строки здачі будинку затримуються, однак конкретно причини зазначити не міг та сказав, щоб з цього приводу я телефонувала [PERSON] . Я зателефонувала [PERSON] за тел. [NUMBER] , [NUMBER] , яка під час розмови запевняла, що ми обов`язково отримаємо зарезервовану квартиру, однак трішки пізніше. Після цього я неодноразово телефонувала [PERSON] , вона постійно переносила термін отримання квартири по різним надуманим причинам. З часом [PERSON] взагалі перестав відповідати на телефонні дзвінки. В лютому 2011 року я з чоловіком вирішили поїхати та подивитись як будується будинок. Приїхавши на [ADDRESS] а ми побачили, що будівництво завершене. Піднявшись до кв. 635 ми помітили, що вхідні двері інші та в квартирі хтось є. Коли нам відчинили двері ми дізналися, що квартира продана іншим особам та в ній проводиться ремонт. Після цього мій чоловік одразу зателефонував [PERSON] та пояснив ситуацію. [PERSON] призначила мені та моєму чоловіку зустріч в іншому офісі, який розташований по [ADDRESS] . В офісі [PERSON] не змогла пояснити, чому зарезервована мною квартира продана іншим особам. Після цього вона сказала, що нам буде запропоновано іншу квартиру в цьому ж будинку, однак коли та яку саме вона мені не сказала. Я їй сказала, щоб вона повернула гроші сплачені за квартиру, однак вона сказала щоб ми почекали, квартиру обов`язково нам найдуть» (Т. 2, а.с. 6-9). Убачається, що 13.03.2012 року [PERSON] було подано слідчому позовну заяву, в якій остання просила визнати її цивільним позивачем по кримінальній справі на суму спричиненого матеріального збитку, який складає 15000,00 дол. США та 401850,00 грн. (Т. 2, а.с. 10). Постановою слідчого від 13.03.2012 року [PERSON] було визнано цивільним позивачем по кримінальній справі №18-571 на суму завданої матеріальної шкоди, яка складає 520350,00 грн. Мотивувальна частина тексту зазначеної постанови є ідентичною тексту постанови від 13.03.2012 року про визнання [PERSON] потерпілою у кримінальній справі (Т. 2, а.с. 11). Згідно протоколу судового засідання від 13.05.2014 року у справі №2604/21435/2012 потерпіла [PERSON] дала наступні покази: «З підсудних я знаю [PERSON] та [PERSON] . З [PERSON] нас познайомили друзі, які організували нам з ним зустріч на Русанівській набережній, щоб він нам пояснив умови отримання квартири за програмою 50 на 50. Оскільки я стою на квартирній черзі, то я вирішила послухати, що він розповість. [PERSON] повідомив, що існує кооператив «Адоніс», вступ до якого коштує 15000,00 дол. США, в подальшому можна отримати квартиру вартістю 4500,00 дол. Мене і мого чоловіка це зацікавило і ми записали список необхідних документів. На наступній зустрічі [PERSON] розповів, що директором кооперативу «Адоніс» є [PERSON] , з якою ми будемо підписувати договір і при передачі грошей на вступ до кооперативу, ми будемо підписувати договір про придбання житла. Коли ми зібрали всі необхідні документи, то в телефонній розмові домовились з [PERSON] про зустріч, і вже при зустрічі передали йому форму 3, довідку про те, що я стою на квартирній черзі, копії паспортів, кодів тощо. Через кілька днів [PERSON] запропонував нам 5 квартир по [ADDRESS] , які ми можемо подивитися та вибрати для себе квартиру. Нам дали номер телефону [PERSON] , який би нас провів на територію будинку, оскільки будинок ще будувався і був огороджений парканом. Ми зателефонували йому, домовились про зустріч, а коли приїхали на будівництво, то оглянули квартири та вибрали собі квартиру №635 . Після цього нас в усному режимі нібито за нею зарезервували і ми мали приїхати в офіс та підписати договір. Ми зібрали з чоловіком документи та приїхала в офіс на [ADDRESS] . На вулиці нас зустрів [PERSON] і ми піднялись на сьомий поверх. В офісі знаходилась [PERSON] і ще два працівники, які не представилися. Мій чоловік передав 15000 дол. в руки [PERSON] , а той відразу ж при нас передав їх [PERSON] . На запитання про видачу ордеру за передачу грошових коштів нам повідомили, що видадуть довідку про те, що я являюсь членом кооперативу. Я прочитала договір про резервування квартири [ADDRESS] . В договорі були вказані метраж квартири, ціна, адреса, ціна за кожний квадратний метр - 4500 грн. та що за мною резервується дана квартира з подальшим виданням права власності на неї. Нам повідомили, що через пів року ми отримаємо квартиру, і документи на право власності. Договір ми підписали 25.06.2010 року і протягом 5 днів мали оплатити вартість квартири - приблизно 401150 грн. Коли ми сплатили дану суму, то завезли копії квитанцій в офіс та протягом пів року [PERSON] не турбували. Коли пройшло пів року, то ми зателефонували [PERSON] , але нічого готово не було. Коли пройшло ще пару місяців, то ми поїхали подивитись в якому стані будинок та чому не видається квартира. Коли ми приїхали та піднялись до квартири [ADDRESS] то там працювали робітники, які нам повідомили, що квартира куплена і господарі роблять ремонт. Ми почали шукати зустрічі з [PERSON] , але вона не відповідала на дзвінки, в офісі її постійно для нас не було. Через деякий час вона зустрілась з нами в офісі на вул. Арсенальній в м. Києві. В усній формі я вимагала повернення нам грошових коштів, але [PERSON] сказала, що надасть нам іншу квартиру, але треба почекати, хоча інший договір ми не підписували. Я передала грошові кошти в розмірі 15000 дол. США за вступ до кооперативу. Я повинна була сплатити на розрахунковий рахунок протягом 5 днів близько 401450,00 грн., я точно не пам`ятаю. Я звернулась в УБОЗ у лютому 2012 року. Заяву написала на [PERSON] та [PERSON] . Я зверталась з цивільним позовом на суму договору та 15000 дол. Свій цивільний позов я підтримує повністю. Сума цивільного позову - це загальна вартість збитку, який мені завдав кооператив «Адоніс». [PERSON] знайомий моїх кумів, один з них брав участь в програмі. В офісі [PERSON] сказав дати гроші і мій чоловік дав йому в руки 15000 дол., які він при нас передав [PERSON] 15000 дол. я внесла добровільно, це було необхідно щоб укласти договір про вступ до кооперативу. Я передала грошові кошти в сумі 401150 грн. або 401450 грн., я не пам`ятаю, та 15000,00 дол. США» (Т. 2, а.с. 12-19). За змістом ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Статтею 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 61 СК України). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). За змістом ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст. 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ст. 70 СК України). У цій справі обставин передбачених ст. 70 СК України, що передбачають можливість нерівного розподілу спільного сумісного майна не встановлено. Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У цій справі відповідач категорично заперечує присудження йому грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно та передачу у зв`язку з цим права власності на всю спірну квартиру позивачці. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Подібні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19), від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21). Отже, для подружжя передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Той з подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних, достовірних та допустимих доказів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За змістом ст.ст. 76-81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У даній справі суд дійшов висновку про те, що презумпцію спільності права власності подружжя на придбану в період шлюбу квартиру не спростовано, ураховуючи наступне. Спірна квартира придбана на ім`я відповідача під час зареєстрованого шлюбу між сторонами, згідно договору купівлі-продажу від 30.05.2013 року. Зі змісту договору купівлі-продажу спірної квартири від 30.05.2013 року убачається, що він був укладений за згодою дружини покупця - [PERSON] , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харченко А.Б., 29.05.2013 року за реєстровим номером №275 та яка зберігається при примірнику договору, призначеному для зберігання у справах приватного нотаріуса. У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.06.2024 року у справі №712/3590/22 зазначено наступне: - Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором; - Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду; - Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном; - Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору; - Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності; - Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності; - Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпорядження майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя; - Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя; - У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність. Отже, сам факт надання позивачкою згоди на купівлю її чоловіком нерухомого майна свідчить про придбання майна саме у спільну сумісну власність подружжя. Позивачка стверджує, що купівля спірної квартири 30.05.2013 року відбулась в основній частині за кошти від продажу належної їй на праві особистої приватної власності квартири, яка була відчужена 30.04.2010 року. Разом з цим, між продажом належного позивачці майна та купівлею спірної квартири минуло більше трьох років, що не може свідчити про те, що кошти від продажу квартири позивачки дійсно були витрачені на купівлі спірної квартири, а не на будь-які інші потреби як особисто позивачки та і на потреби сім`ї, адже квартира була відчужена під час перебування сторін у шлюбі. У цьому контексті позивачка посилається на наявний в неї договір банківського сейфу, який діяв з 11.09.2009 року по 29.03.2013 року, однак жодних належних доказів про те, що кошти від продажу квартири позивачки дійсно були покладені до банківської комірки, зберігались там три роки і були витрачені на купівлю спірного майна у матеріалах справи немає. У банківському сейфі можуть зберігатись не тільки грошові кошти, а й цінні папери, коштовності, речі особисто цінні для орендаря тощо, тобто сам факт наявності орендованої комірки не підтверджує належним чином зберігання у ній коштів позивачки та їх витрачання на купівлю спірного майна, оскільки належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами не підтверджено дійсного вмісту банківського сейфу, а доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. За змістом наданих позивачкою письмових доказів, починаючи з 2005 року до часу реєстрації шлюбу з відповідачем вона отримала заробітну плату в загальній сумі 128747,00 грн. (тобто майже за 4 роки), а за два місяці до реєстрації шлюбу на її банківському рахунку (відмінному від зарплатного) було 43219,54 грн., крім того у 2007 році позивачка купила 5000,00 дол. США. З підстав наведених вище не можна беззаперечно стверджувати про те, що ці кошти були покладені в банківську комірку і не витрачались позивачкою до часу купівлі спірного майна та були повністю або частково витрачені саме на придбання спірного майна, а не на потреби самої позивачки, ураховуючи періоди отримання доходу та дати укладення договору-купівлі продажу квартири. Разом з цим, слід зазначити, що у своєму позові позивачка наполягає лише на тому, що у купівлю спірного майна були вкладені кошти саме від продажу належної їй квартири. Водночас, за наявними в матеріалах справи даними судом встановлено, що у червні 2010 року, тобто через два місяці після продажу позивачкою належної їй квартири, остання внесла 401850,00 грн. за договором про резервування квартири в ЖБК «Адоніс», а також у цей час представнику кооперативу було передано 15000,00 дол. США. Ураховуючи: тривалі періоди від часу отримання позивачкою доходів до часу укладення договору-купівлі продажу спірної квартири; тривалий період від часу продажу квартири позивачки до часу купівлі спірного майна; відсутність належних доказів дійсного зберігання коштів від продажу майна позивачки протягом трьох років до дня укладення договору-купівлі продажу спірної квартири в банківському сейфі; витрачання коштів безпосередньо після продажу позивачкою належної їй квартири на участь в ЖБК «Адоніс» в сумах 401850,00 грн. та 15000,00 дол. США, стороною позивача не доведено факту сплати коштів за договором купівлі-продажу спірної квартири у більшій частині за рахунок коштів позивачки, які належали їй особисто. Немає значення хто саме з подружжя передав слідчим документи по ЖБК «Адоніс», адже сторони перебували у шлюбі та проживали спільно. Стосовно показів свідків сторони позивача, вбачається, що ці покази фактично істотних обставин щодо купівлі квартири за кошти чи за більшу частину коштів позивачки не підтверджують, адже ніхто з них вмісту банківської комірки позивачки не бачив, покази надані або зі слів інших осіб (подружжя), або є власною думкою кожного свідка. Підтвердження показами свідків наявності доходів у позивачки та купівля спірної квартири за кошти отримані від продажу квартири позивачки не є належними, допустимими та достатніми доказами, на підставі яких можна встановити достовірні факти. Сторона відповідача під час розгляду справи не заперечувала того факту, що спірна квартири належить до спільної сумісної власності сторін, разом з тим стверджувала, що у купівлю квартири було вкладено переважну більшість коштів, які належать відповідачу особисто від продажу частини квартири, яка була набута відповідачем до реєстрації шлюбу. Однак суд зауважує, що договір купівлі-продажу належної відповідачу частини квартири відбувся 01.07.2013 року, тобто після купівлі спірного майна, і в ньому вказано, що продаж зазначеної частини квартири за домовленістю сторін вчинено за 86000,00 грн., які продавець одержав від покупця під час підписання цього договору (п. 3 договору). Наведене спростовує твердження сторони відповідача про те, що в придбання спірного майна ним було вкладено 40000,00 дол. США особистих коштів, отриманих за майбутнє відчуження належної йому частину кв. [ADDRESS] , адже згідно змісту договору купівлі-продажу від 01.07.2013 року відповідач продав свою частину квартири за 86000,00 грн., які одержав саме під час підписання цього договору. За таких умов, одержання відповідачем від свої сестри 40000,00 дол. США за розпискою не підтверджує факту належності цих коштів відповідачу на праві особистої приватної власності, як суми отриманої за майбутню продаж належної йому частини квартири, а в залежності від порядку розпорядження коштами може створювати лише право спільної сумісної власності на вказані грошові кошти. Стосовно показів свідків сторони відповідача суд зазначає, що ними не може бути спростовано умов нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу належної відповідачу частки квартири щодо її ціни та порядку розрахунків. Ураховуючи вище викладене суд дійшов висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на спірне майно у цій справі не спростовано. Суд звертає увагу, що здійснюючи розподіл спільного сумісного майна суд вважає, що у даному випадку визнання за рішенням суду майна (спірної квартири) спільною сумісною власністю, як про це прохає сторона позивача, не є необхідним та обґрунтованим і не належить до ефективного способу правового захисту, тобто не є необхідним викладення такого висновку у резолютивній частині рішення, адже мотивуючи своє рішення суд встановлює ту обставину, що спірне майно є об`єктом спільної сумісної власності, отже виходячи із такої встановленої судом обставини, суд для захисту прав має своїм рішенням у його резолютивній частині здійснити саме поділ цього майна, тим самим припинивши правовідносини спільної сумісної власності. Здійснюючи поділ спільного майна, суд не встановив жодних належних та законодавчо визначених підстав для відступу від рівності часток колишнього подружжя у спільному майні, а також відсутні підстави для припинення права відповідача на його частку у спільному майні та визнання права власності на всю цілу частку квартири за позивачкою, відтак позов підлягає до часткового задоволення шляхом визнання за позивачкою права власності на частину спірної квартири в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, а в задоволенні інших вимог слід відмовити за їх недоведеністю. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, суд здійснює розподіл судових витрат позивача понесених у зв`язку зі сплатою судового збору за подання позовної заяви пропорційно до частини задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial