Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

І. Позиції учасників справи Аргументи позивачки 17 грудня 2024 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Уніка» (далі - Товариство) про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП). Позов обґрунтований тим, що: - 06 вересня 2024 року сталася ДТП, в результаті якої автомобілю марки Kia Sorento, реєстраційний номер [NUMBER] (далі - транспортний засіб), що належить [PERSON] , завданий матеріальний збиток; Окрім того, внаслідок ДТП позивачка зазнала моральних страждань; - постановою Святошинського районного суду міста Києва від 30.09.2024 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП); - вартість відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу становить 78 290,19 гривень, з урахуванням ПДВ; 69 200,34 без урахування ПДВ; - цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у Товаристві; - 20 вересня 2024 року Товариство виплатило [PERSON] страхове відшкодування в сумі 68 200,34 гривень; - 30 жовтня 2024 року [PERSON] сплатив [PERSON] франшизу в сумі 1 000,00 гривень; - 03 грудня 2024 року Товариство виплатило [PERSON] страхове відшкодування в сумі 9 089,85 гривень та відшкодувало витрати, пов`язані з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП у сумі 1 900,00 гривень; - витрати на ремонт транспортного засобу, які фактично понесла [PERSON] становлять 131 784,00 гривень, тобто розмір страхового відшкодування не покрив завдану шкоду; - про відшкодування шкоди в позасудовому порядку позивачка і відповідач не домовилися. З наведених підстав просила суд стягнути з відповідача 53 493,81 гривень майнової шкоди і 15 000,00 моральної шкоди. У судовому засідання позивачка та її представник, адвокат Шеремет О.М., позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові. Додатково позивачка повідомила, що внаслідок ДТП отримала забій грудної клітини. Від виклику екстреної медичної допомоги на місці ДТП відмовилася, оскільки не відчула болю через адреналін. Увечері після ДТП звернулася до відділення політравми закладу охорони здоров`я в Печерському районі міста Києва, де їй був поставлений діагноз, після чого її відпустили додому. Також акцентувала, що через ДТП вона була позбавлена можливості певний час користуватися транспортним засобом. Транспортний засіб їй був необхідний, адже вона відвозить дитину на позашкільні гуртки. Зазначила, що чоловік позивачки натепер проходить службу в Збройних Силах України, тому організацією життя дитини вона займається одноосібно. Позиція відповідача [PERSON] поти позову заперечив. 27 січня 2025 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що: - його цивільно-правова відповідальність застрахована у Товаристві, ліміт страхового відшкодування становить 160 000,00 гривень; - оскільки розмір майнової шкоди, яку просить відшкодувати позивачка не перевищує ліміту страхового відшкодування, відшкодовувати шкоду має Товариство, а він не є належним відповідачем у справі; - моральну шкоду також має відшкодовувати Товариство в порядку, визначеному статтею 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-ІV від 01.07.2004 (далі - Закон № 1961-ІV); - доказів спричинення моральної шкоди позивачка на суму 15 000,00 гривень позивачка не надала. З урахуванням викладеного, просив у позові відмовити. У судовому засіданні відповідач проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві. Також указав, що він добросовісно виконував взяті на себе зобов`язання перед Товариством, після ДТП відразу повідомив Товариство про настання страхового випадку, добровільно сплатив франшизу. Наголосив, що позивачка не надала доказів спричинення їй фізичного болю і страждань внаслідок ДТП та витрат, понесених нею на лікування. Позиція третьої особи У судове засідання представник Товариства в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином шляхом доставки судової повістки до електронного кабінету. Будь-яких пояснень щодо позову або відзиву Товариство не подало. За змістом положень частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) неявка у судове засідання третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, за умови, що її належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті ІІ. Процесуальні дії суду 06 січня 2025 року суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, в якій визначив проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання на 05 лютого 2025 року. 05 лютого 2025 року суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження і призначення справи до судового розгляду по суті на 13 березня 2025 року. ІІІ. Обставини, які встановив суд [PERSON] є власником транспортного засобу, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданим ТСЦ 8046 08.11.2022 (а.с. 31). 30 вересня 2024 року суддя Святошинського районного суду міста Києва Васильєва К.О. ухвалила постанову в справі № 759/19096/24, якою визнала [PERSON] винним у винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 10). Відповідно до вказаної постанови 06 вересня 2024 року водій [PERSON] , о 19 год 21 хв рухався по вул. Зодчих, 34 у місті Києві, керував транспортним засобом «Skoda Fabia», д.н.з. [NUMBER] , який належить на праві власності [PERSON] , виконуючи поворот ліворуч не дав дорогу транспортному засобу, який рухався в зустрічному напрямку прямо в результаті чого здійснив зіткнення з транспортним засобом «Kia Sorento», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , в свою чергу по інерції здійснила зіткнення з припаркованим транспортним засобом «Volkswagen Tiguan», д.н.з. [NUMBER] , чим порушив п. 16.3. Правил дорожнього руху України Згідно зі звітом про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, складеним Товариством з обмеженою відповідальністю «БВН ЕВ ГРУП» 19.09.2024 за № 72340, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу становить 178 278,54 гривень; вартість матеріального збитку, завданого власникові транспортного засобу з урахуванням ПДВ становить 78 290,19 гривень, вартість матеріального збитку, завданого власникові транспортного засобу без урахування ПДВ становить 69 200,34 гривень (а.с. 11-22). Згідно з актом виконаних робіт № ФО-К-13159 від 01.10.2024 фізична особа - підприємець [PERSON] виконала на замовлення [PERSON] роботи з ремонту транспортного засобу на суму 34 538,00 гривень (а.с. 24). Згідно з актом виконаних робіт № ФО-К-13153 від 20.10.2024 фізична особа - підприємець [PERSON] виконала на замовлення [PERSON] роботи з ремонту транспортного засобу на суму 97 246,00 гривень (а.с. 25-26). Відповідно до платіжної інструкції АТ КБ «Приватбанк» № 0.0.3920955931.1 від 03.10.2024 [PERSON] перерахувала ФОП [PERSON] грошові кошти в сумі 40 000,00 гривень; призначення платежу: сплата за послужи (а.с. 27). Відповідно до платіжної інструкції АТ КБ «Приватбанк» № 0.0.3966903504.1 від 24.10.2024 [PERSON] перерахувала ФОП [PERSON] грошові кошти в сумі 91 784,00 гривень; призначення платежу: сплата за ремонт автомобіля (а.с. 29). Цивільно-правова відповідальність [PERSON] застрахована у Товаристві, ліміт страхового відшкодування становить 160 000,00 гривень. 20 вересня 2024 року Товариство виплатило [PERSON] страхове відшкодування в сумі 68 200,34 гривень. 30 жовтня 2024 року [PERSON] сплатив [PERSON] франшизу в сумі 1 000,00 гривень. 03 грудня 2024 року Товариство виплатило [PERSON] страхове відшкодування в сумі 9 089,85 гривень та відшкодувало витрати, пов`язані з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП у сумі 1 900,00 гривень. Зазначені обставини сторони визнали. Відповідно до довідки, виданої КНП «Київська міська клінічна лікарня № 17» 07.09.2024 за № 1866 [PERSON] встановлений діагноз забій грудної клітки; надана допомога: огляд, рентгенографія ОГК, грудини - без кістково-травматичних змін (а.с. 23) ІV. Мотиви і оцінка суду Загальні зауваження Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Аналогічна за змістом норма наведена у частині першій статті 4 ЦПК України. Способами захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, до загальних засад цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності Щодо відшкодування майнової шкоди Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі. Підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі (див. постанову Верховного Суду від 28 серпня 2024 року в справі № 686/32571/23). Аналіз положень статей 11 та 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування майнової шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди. Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина перша статті 1187 ЦК України). Відповідно до частин другої, п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт перший частини першої статті 1188 ЦК України). Тлумачення зазначених норм свідчить, що: - джерелом підвищеної небезпеки потрібно вважати діяльність, що здійснюється з тим чи іншим залученням/використанням предметів матеріального світу та/або природних (фізичних) процесів, які за певних умов часу та місця в силу своїх якісних та кількісних характеристик об`єктивно створюють в процесі володіння ними (незалежно від факту їх експлуатації) підвищену порівняно із звичайними життєвими обставинами небезпеку завдання шкоди; - зобов`язання про відшкодування майнової шкоди завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою, вина особи, яка завдала шкоди. При цьому, з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано не з його вини. Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Тобто тягар доказування у справах про відшкодування майнової шкоди внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки розподіляється так: потерпілий доводить розмір шкоди та причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та шкодою, а особа, яка завдала шкоди, доводить відсутність протиправності своєї поведінки та вини. Системний аналіз статей 1166, 1187, 1188 ЦК України дозволяє дійти висновку, що за загальним правилом майнова шкода підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Проте з указаного правила є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності. Страхування - це правовідносини щодо захисту страхових інтересів фізичних та юридичних осіб (страховий захист) при страхуванні ризиків, пов`язаних з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням, з володінням, користуванням і розпорядженням майном, з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі, у разі настання страхових випадків, визначених договором страхування, за рахунок коштів фондів, що формуються шляхом сплати страхувальниками страхових премій (платежів, внесків), доходів від розміщення коштів таких фондів та інших доходів страховика, отриманих згідно із законодавством (пункт 69 частини 1 статті 1 Закону України «Про страхування» № 1909-ІХ від 18.11.2021). Відповідно до статті 979 ЦК України договір страхування укладається відповідно до цього Кодексу, Закону України «Про страхування», інших законодавчих актів. Законом може бути встановлено обов`язок фізичної або юридичної особи укласти договір страхування (обов`язкове страхування). Вимоги щодо укладення договорів страхування за окремими класами страхування/категоріями страхових ризиків для врегулювання правовідносин, за якими вимагається обов`язкова наявність договору, можуть бути визначені законодавством. Предметом договору страхування є передача страхувальником за плату ризику, пов`язаного з об`єктом страхування, страховику на умовах, визначених договором страхування або законодавством України. Об`єктом страхування можуть бути: життя, здоров`я, працездатність та/або пенсійне забезпечення; майно на праві володіння, користування і розпорядження та/або можливі збитки чи витрати; відповідальність за заподіяну шкоду особі або її майну (стаття 980 ЦК України). Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням). Отже, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами страхування, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням. Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Станом на день ухвалення рішення відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 3720-ІХ від 21.05.2024 (далі - Закон № 3720-ІХ). Зазначений закон введений в дію (окрім деяких норм) з 01 січня 2025 року. Водночас відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 3720-ІХ дія положень цього Закону поширюється виключно на страхові випадки, які настали за договорами страхування, що набрали чинності після введення в дію цього Закону. Жодне положення цього Закону не може збільшувати будь-які зобов`язання за будь-якими випадками, що мають ознаки страхових випадків за договорами страхування цивільно-правової відповідальності, укладеними відповідно до Закону № 1961-ІV. З огляду на те, що ДТП сталася 06 вересня 2024 року, до спірних правовідносин застосуванню підлягає Закон № 1961-ІV. Згідно зі статтею 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до статті 5 Закону № 1961-IV об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV). Згідно зі ст. 28 Закону № 1961-IV шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до статті 29 Закону № 1961-IV у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. У постанові від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Схожі за змістом правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2018 року в справі № 755/18006/15-ц, в справі № 760/15471/15-ц від 03 жовтня 2018 року. Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частина третя статті 22 ЦК України). Відповідно до статті 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. У справі, що розглядається, [PERSON] вказує, що внаслідок протиправної поведінки відповідача була завдана шкода належному їй майну (транспортному засобу). На підтвердження розміру шкоди позивачка надала звіт про оцінку транспортного засобу від 19.09.2024, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу становить 78 290,19 гривень, у тому числі ПДВ. Зазначену суму Товариство сплатило позивачці, про що сторони у справі не заперечили. Розмір витрат, які [PERSON] понесла на ремонт транспортного засобу становить 131 784,00 гривень, що підтверджується актами виконаних робіт від 01.10.2024 та від 20.10.2024 і платіжними інструкціями про оплату таких витрат від 03.10.2024 та від 24.10.2024. Отже, розмір страхового відшкодування не покрив завдану позивачці майнову шкоду. Розмір невідшкодованих збитків становить 53 493,81 гривень. Зазначені вище докази є належними, допустимими, достовірними і достатніми, позаяк вони з достатнім ступенем переконливості підтверджують розмір завданих позивачці матеріальних збитків внаслідок пошкодження транспортного засобу з вини відповідача. Протиправність своєї поведінки та вину в заподіянні шкоди майну позивачки [PERSON] не оспорює. Доводи [PERSON] про те, що він є неналежним відповідачем у справі є юридично неспроможними. Логічне тлумачення статті 29 Закону № 1961-IV дає підстави для висновку, що у страховика виникає обов`язок відшкодувати шкоду потерпілому в межах витрат, передбачених у статті 29 Закону № 1961-IV, зокрема в межах витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу. Якщо розмір завданих збитків хоч і не перевищує страхову суму (ліміт відповідальності страховика), проте є більшим за доведену вартість відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, обов`язок відшкодувати майнову шкоду покладається не на страховика, а на заподіювача шкоди. Протилежний підхід прямо суперечив би встановленому порядку відшкодування шкоди страховиком, визначеному у статті 29 Закону № 1961-IV. Постанови Великої Палати Верховного Суду, на які посилається відповідач, суд не враховує, оскільки зафіксовані в них правові позиції зазначених висновків не спростовують. До того ж, у зазначених постановах Велика Палата Верховного Суду вирішувала питання допустимості звернення вимоги про відшкодування шкоди безпосередньо до заподіювача, а не питання застосування статті 29 Закону № 1961-IV. За таких обставин, вимогу про відшкодування майнової шкоди суд задовольняє повністю. Щодо відшкодування моральної шкоди Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У постановівід 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у від 01 березня 2021 року в справі № 180/1735/16-ц). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20). Згідно із ч. 3 ст. 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19). Відповідно до положень пункту 23.1. статті 23 Закону № 1961-IV шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю (стаття 26-1 Закону № 1961-IV). Позивачка зазначає, що через пошкодження транспортного засобу вона зазнала фізичних і моральних страждань, оскільки не могла користуватися транспортним засобом за призначенням, що призвело до порушення її повсякденного устрою життя. Подану позивачкою довідку, видану КНП «Київська міська клінічна лікарня № 17» 07.09.2024, як доказ ушкодження здоров`ю суд оцінює критично, позаяк вона не містить усіх обов`язкових реквізитів, імперативно визначених для таких довідок наказом Міністерства охорони здоров`я «Про затвердження форм первинної облікової документації та Інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності та підпорядкування» № 110 від 14.02.2012. Водночас суд не має сумнівів, що внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, позивачка зазнала душевних страждань. При визначенні грошової компенсації моральної шкоди суд ураховує характер і наслідки правопорушення, зміну звичного способу життя позивачки через позбавлення можливості користуватися транспортним засобом протягом більш ніж одного місяця. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що стягненню на користь позивачки підлягає 5 000,00 гривень грошової компенсації моральної шкоди з відповідача як з особи, винної в її завданні. Такий розмір компенсації моральної шкоди найбільш повно відповідає засадам розумності і справедливості та є достатнім для задоволення потреб позивачки. Статті 23 та 26-1 Закону № 1961-IV, на які посилається відповідач, суд не застосовує, адже позивачка просить стягнути моральну шкоду, яка не охоплюється страховим відшкодуванням, оскільки не стосується шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого. Відсутність шкоди здоров`ю, що заподіяна потерпілому внаслідок ДТП, не позбавляє його можливості вимагати компенсацію моральної шкоди, що полягають у душевних стражданнях відповідно до приписів статей 23, 1167 ЦК України. V. Висновки суду [PERSON] пред`явила вимоги про відшкодування [PERSON] майнової шкоди в сумі 53 493,81 гривень і моральної шкоди в сумі 15 000,00 гривень. Суд дійшов висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 53 493,81 гривень в рахунок відшкодування майнової шкоди і 5 000,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. З огляду на викладене, суд задовольняє позов частково. VІ. Розподіл судових витрат Розподіл судового збору Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивачка при поданні позову сплатила судовий збір у сумі 1 211,20 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією АТ КБ «Приватбанк» № 0.0.4071153028.1 від 16.12.2024 (а.с. 40). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд задовольнив позов частково, сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, становить 1 034,36 грн (58 493,81 грн (розмір задоволених позовних вимог) * 1 211,20 грн (сума сплаченого судового збору) / 68 493,81 грн (розмір заявлених позовних вимог) = 1 034,36 грн. Розподіл витрат на професійну правничу допомогу Згідно зі статтею 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI передбачено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку із реалізацією права на судовий захист у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору й струмування від подання безпідставних позовів. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до положень ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Системний аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Такий правовий висновок викладений у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц. У постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). У постанові від 20 жовтня 2021 року у справі № 757/29103/20-ц Верховний Суд зазначив, що у разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості, витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку із розглядом конкретної справи. У постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 Верховний Суд зазначив, що у разі встановлення адвокатом та клієнтом фіксованого розміру гонорару детальний опис робіт, виконаних під час надання правничої допомоги не потрібен. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У позовній заяві [PERSON] просила стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6 000,00 гривень. У матеріалах справи наявні: - свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 8811/10, видане адвокату Шеремету Олегу Миколайовичу Радою адвокатів Київської області 13.03.2020 (а.с. 85); - ордер на надання правничої допомоги серії АІ № 1405225 від 10.12.2024 на представництво інтересів [PERSON] адвокатом Шереметом Олегом Миколайовичем у Святошинському районному суді міста Києва, Київському апеляційному суді (а.с. 84); - договір про надання правової допомоги № 14/2024, укладений між адвокатом Шереметом Олегом Миколайовичем та [PERSON] 10.12.2024 на представництво інтересів в суді першої та апеляційної інстанції, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами щодо відшкодування шкоди, заподіяної в ДТП (а.с. 33-36). Відповідно до п. 4.2. указаного договору гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені сторонами і зазначені в додатку 1 до цього договору. Згідно з пунктом 1 додатку № 1 до договору про надання правової допомоги № 14/2024 від 10.12.2024 вартість послуг (гонорар) адвоката за договором про надання адвокатських послуг становить 6 000,00 гривень (а.с. 37). Згідно з пунктом 1 додатку № 2 до договору про надання правової допомоги № 14/2024 від 10.12.2024 адвокат на умовах цього договору зобов`язується надати такі послуги клієнту: підготовка та подання до Святошинського районного суду міста Києва позовної заяви про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, заподіяної унаслідок ДТП (термін виконання 12.12.2024); представництво інтересів [PERSON] в суді першої та апеляційної інстанцій під час розгляд у позовної заяви (термін виконання - в дати засідання) (а.с. 38). - акт про прийняття-передачі наданих послуг від 16.12.2024, згідно з яким адвокат з 10 грудня 2024 року до 16 грудня 2024 року надав замовнику юридичні послуги відповідно до договору про надання правової допомоги № 14/2024. Вартість гонорар послуг за вказаний період становить 3 000,00 гривень (а.с. 39); - платіжну інструкцію АТ КБ «Приватбанк» № Р24А3642321049D8990 від 12.12.2024, відповідно до якої [PERSON] перерахувала Шеремету О.М. грошові кошти в сумі 6 000,00 гривень; призначення платежу: юридичні послуги (а.с. 30). [PERSON] проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу заперечив. У відзиві на позовну заяву зазначив, що справа є нескладною, належить до категорії малозначних справ, тому заявлений розмір витрат на правничу допомогу є завищеним, нерозумним і необґрунтованим. При визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу суд ураховує категорію і складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, який є незначним, час витрачений адвокатом на надання правничої допомоги, зокрема те, що підготовче засідання було проведене без участі представника позивачки, справа розглянута в одному судовому засіданні. За таких обставин, суд частково погоджується з доводами відповідача, і вважає реальним та необхідним розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5 000,00 гривень. З огляду на те, що суд задовольнив 85,4% позовних вимог (58 493,81 грн *100 % / 68 493,81 грн), сума витрат на професійну правничу допомогу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки становить 4 270,00 гривень (5 000,00 грн (розмір реальних витрат) * 85,4% / 100 %) = 4 270,00 гривень. На підставі викладеного вище,

Outcome: partial