Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до Великогаївської територіальної громади, третя особа [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, в якому просить визнати за нею право власності на 2/6 частини житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, загальною площею 129,5 кв.м., житловою площею 62,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Позивач змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] » після одруження. Після смерті батька відкрилася спадщина, а саме 2/6 частини житлового будинку надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 129,5 кв.м., житловою площею 62,1 кв.м., розташованого по [ADDRESS] . У заповіті, залишеному батьком, вказано, що [PERSON] , її батько, заповідає належний йому житловий будинок із надвірними будівлями що знаходиться в [ADDRESS] [PERSON] . Також, після померлої [INFO] [PERSON] , тобто матері позивача, Тернопільською державною нотаріальною конторою у 1997 році заведена спадкова справа №127 за заявою чоловіка померлої [PERSON] на видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Дана спадкова справа знаходиться на зберіганні в Державному нотаріальному архіві Тернопільської області. Відтак, її батьку, [PERSON] належали 2/6 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 129,5 кв.м., житловою площею 62,1 кв.м., розташованого по [ADDRESS] (1/6 частина як члену колгоспного двору та 1/6 частина після смерті дружини), як такому, що прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. Після звернення в Тернопільську районну державну нотаріальну контору і подання документів для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом померлого батька, [PERSON] , отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13.09.2024 року №1763/02-31 у зв?язку з відсутністю правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві. У зв`язку із не досягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити. У судовому засіданні представник позивача адвокат Грицак А.М. позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак подав суду клопотання про розгляд справи без його участі. Щодо задоволення позову не заперечив. Третя особа [PERSON] в судовому засідання щодо задоволення позову не заперечив. Перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов наступного висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів та застосованих норм права. Суд, встановив, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Скоморохівською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області 13 травня 2015 року. [PERSON] , змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] » після одруження, що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 12 травня 1984 року, та являється дочкою померлого [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] від 09 грудня 1964 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, а саме 2/6 частини житлового будинку надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 129,5 кв.м., житловою площею 62,1 кв.м., розташованого по [ADDRESS] . Із заповіту, посвідченого 11 серпня 2008 року секретарем виконавчого комітету Скоморохівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області Янковською Г.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 182 вбачається, що [PERSON] заповів належний йому житловий будинок із надвірними будівлям що знаходиться в [ADDRESS] [PERSON] . Згідно довідки Тернопільського районного госпрозрахункового бюро технічно інвентаризації від 01.04.2024 року №320, житловий будинок з господарськими будівлями спорудами по [ADDRESS] станом на 01.01.2013 року зареєстровано за головою колгоспного двору [PERSON] на підставі свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок, виданого Тернопільською районною радою 31.10.1990 року на підставі рішення виконкому №209 від 30.10.1990 року та записано 31.10.1990 року в реєстрову книгу №l за реєстровим N?23. Відповідно до довідки Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області від 25 березня 2024 року № 222, згідно даних книги погосподарського обліку №3 за 1991-1995 роки будинковолодіння по [ADDRESS] станом на 15 квітня 1991 року було колгоспним двором і належало [PERSON] , який був головою даного колгоспного двору, в якому були зареєстровані шість осіб, а саме: [PERSON] (помер [INFO] ), дружина - [PERSON] (померла [INFO] ) дочка - [PERSON] , зять - [PERSON] , внучка [PERSON] , внучка - [PERSON] . Після померлої [INFO] [PERSON] , згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , Тернопільською державною нотаріальною конторою у 1997 році заведена спадкова справа №127 за заявою чоловіка померлої [PERSON] на видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Після звернення в Тернопільську районну державну нотаріальну контору і подання документів для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом померлого батька, [PERSON] , отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13.09.2024 року №1763/02-31 у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві. Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 2\~статті 15 Цивільного кодексу України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1\~ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. ст. 1216,\~1220, ч. 5 ст. 1268\~ЦК України,\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до статей 1217 та 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з положеннями ст. 1218, частин 1, 2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи, право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Як встановлено ч. 1, 2, 5 статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1297\~ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Пленумом Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено щодо правовідносини, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність»,\~застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, що належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч.2\~ст.123 ЦК УРСР). Згідно із вимог чинного законодавства на час розгляду справи, порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч. 4 ст. 182 ЦК України). Відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року N 1952-IV, із змінами і доповненнями. Відповідно до абзацу другого частини другої статті 15 названого Закону, перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року № 703. За п. 26 Порядку для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, необхідними документами є ті, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є укладений в установленому законом порядку договір, свідоцтво про право власності на спадщину, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, державний акт на право власності на земельну ділянку, рішення суду, що набрало законної сили щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а також інші документи, визначені пунктом 27 Порядку. Статтею 41\~Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Правовідносини щодо права власності на будинок регулюються нормативно-правовими актами, які були чинними на час їх виникнення, а саме, Технічними вказівками по веденню книжок погосподарського обліку в сільських радах, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 27 червня 1972 року, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 13 квітня 1979 року №112/5 , Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 12 травня 1985 року №5- 24/26, згідно з положеннями яких суспільна група господарства переважно встановлюється залежно від роду занять глави сім`ї. Глава сім`ї визначається в кожному конкретному випадку повнолітніми членами сім`ї за їхньою взаємною згодою. Залежно від роду занять глави сім`ї господарство відноситься до суспільної групи колгоспників, робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників. Виняток із загального правила складають господарства, в яких проживають працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять глави сім`ї, відносяться до господарства колгоспників. Господарства пенсіонерів, які не мають працюючих членів сім`ї відносяться до тієї суспільної групи, до якої ці особи відносилися до переходу на пенсію. Відповідно до роз`яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається, виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до п. 20 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (затверджених ЦСУ СРСР 12 травня 1985 року №5-24/26) суспільна група господарства визначається у залежності від роду занять голови господарства (сім`ї). Такі ж вказівки по визначенню суспільної групи двору дані у Постанові Держкомстату СРСР від 12 травня 1990 року. У частині 1 ст.\~2\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» від\~1\~липня 2004\~року №\~1952-IV вказано, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень\~офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У ч. 1 ст. 3 вказаного\~Закону передбачено обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав. Частинами 2, 3\~ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~регламентовано, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації, а речові права на нерухоме майно та їх обтяження, які виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. З урахуванням положень ч. 1 ст. 15,\~ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом наведених норм права потреба в такому способі захисту виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами (документами), підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення, (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 р. № 6-54 цс 12). Суд вважає, що в даному випадку мають місце обставини, передбачені ст. 392 ЦК України, оскільки позивач, будучи спадкоємцем майна померлого, дійсно набула право власності на частку нерухомого майна вищевказаного\~домоволодіння, що належало її померлому батьку в порядку спадкування за законом, але яке не може оформити у позасудовому порядку із-за відсутності на цю нерухомість правовстановлюючих документів, оскільки право власності на спірне домоволодіння проходило формування згідно законодавства, чинного на момент утворення цього домоволодіння та до теперішнього часу, постійно змінювалося, та як вбачається з наданих суду доказів має статус колгоспного двору, право власності на який належало особам, які станом на 15.04.1991 проживали і були зареєстровані в цьому житловому будинку з погосподарськими спорудами і будівлями. Отже, померлому [PERSON] належало 2/6 частини житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, загальною площею 129,5 кв.м., житловою площею 62,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з яких 1/6 частина належала йому як члену колгоспного двору, а 1/6 частину він успадкував за законом після смерті дружини [PERSON] . За вказаних обставин, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги те, що зазначені позивачем обставини унеможливлюють іншим способом захистити свої права та інтереси, оскільки померлий батько позивачки не отримав за життя правовстановлюючого документа на належне йому майно та не здійснив державної реєстрації свого права власності, зважаючи на відмову нотаріальної контори у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, шляхом визнання за позивачем права власності на 2/6 частини житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, загальною площею 129,5 кв.м., житловою площею 62,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . На підставі наведеного,

Outcome: approved