Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» про стягнення нарахованої але невиплаченої при звільненні заробітної плати. В обґрунтування позовних вимог вказує, що він працював у ТОВ «Дієса» на різних посадах з 2014 року. Наказом № Z00/29/02/003 від 29.02.2024 його 01 березня 2024року було звільнено з посади продавця - консультанта Департаменту роздрібної торгівлі та продажів за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Відповідний запис про звільнення зроблений у його трудовій книжці під № 14. Станом на початок березня 2024 року у відповідача перед ним існувала заборгованість по заробітній платі за період з листопада 2023 року у сумі 67\~413, 36 грн., що засвідчується розрахунковим листком за березень 2024 року. Станом на дату звільнення (1 березня 2024 року) відповідач нарахував йому компенсацію за невикористану відпустку у сумі 12185,40 грн., з яких відрахував податки та загальнообов`язкові платежі. Проте, заборгованість по заробітній платі та нараховану компенсацію за невикористану відпустку відповідач при звільненні йому не виплатив. Як вбачається із розрахункового листка за березень 2024 року загальна сума нарахованої, але невиплаченої йому при звільненні заробітної плати складала 77222, 61 грн. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження), про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Вказує, що відповідач названі вимоги закону не виконав. В останній робочий день йому була видана тільки трудова книжка, а копія наказу про звільнення та розрахунковий листок за березень 2024 року були надані йому тільки у квітні 2024 року. Довідку (повідомлення) про нараховані, але не виплачені при звільненні грошові кошти йому до цього часу відповідачем не надано, як і не проведено повного розрахунку при звільненні. Вже після звільнення у квітні 2024 року на його банківський рахунок з ТОВ «Дієса» періодично надходили грошові кошти, які є виплатою заборгованості за попередні місяці роботи, а саме 16.04.2024 - 4\~000 грн. - зарплата за листопад 2023року; 5\~293,50 - зарплата за листопад 2023 року; 30.04.2024 5000 грн. - зарплата за січень 2024 року, загальна сума виплаченої заборгованості по заробітній платі, яка підлягала до виплати при звільненні, складає 14\~293,50 грн. Тож, за вирахуванням виплачених йому після звільнення грошових коштів у сумі 14\~293,50 грн. відповідач має перед ним заборгованість із невиплачених при звільненні грошових коштів у сумі 62\~929,11грн. (77\~222,61грн. - 14\~293,50 грн.). На неодноразові звернення по телефону до бухгалтерії ТОВ «Дієса» про проведення розрахунку при звільненні він отримував відповіді, що в господарському суді відбувається розгляд справи про банкрутство, тому виплати поки що зроблені бути не можуть. Наразі йому стало відомо, що провадження у справі про банкрутство ТОВ «Дієса» не відкрито, що підтверджується Ухвалою Господарського суду м. Києва від 26.11.2024 (справа № 910/12677/23 (712/13242/24). Тож, оскільки ТОВ «Дієса» розрахунку з ним при звільненні не провело та у добровільному порядку відмовляється виплатити заборгованість із невиплаченої при звільненні заробітної плати, то він змушений звернутися до суду. Оскільки при звільненні йому не було видано довідку про нараховані, але не виплачені при звільненні грошові кошти, то розрахунок суми, яка підлягає до стягнення на його користь було зроблено виходячи із суми боргу, що вказана у розрахунковому листку як борг підприємства на кінець місяця (березень 2024року) за мінусом виплачених грошових коштів вже після звільнення у квітні 2024 року . Таким чином, на підставі викладеного, просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» на свою користь заборгованість із нарахованої, але не виплаченої при звільненні заробітної плати у сумі 62\~929, 11грн. Судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою суду від 23.12.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивач не з`явився, до початку подав заяву від 07.02.2025, у якій просить розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, щодо ухвалення заочного рішення не заперечували. У судове засідання представник відповідача ТОВ «Дієса» не з`явився, причини неявки суду не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про день, час і місце розгляду справи. Відзив на позов не подано. Суд ухвалив, враховуючи ст.280 ЦПК України, провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи думку позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Як визначено в статті 55 Конституції України та статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). За змістом статті 12, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Частина 6 статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. У силу статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом. Під час розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах із Товариством з обмеженою відповідальністю «Дієса», що підтверджується відомостями, вказаними у трудовій книжці позивачки серії [NUMBER] від 17.11.2014 з переведенням на різні посади. Так, відповідно до даних трудової книжки вбачається, що згідно до наказу від 20.04.2021 [PERSON] був переведений на посаду заступника керуючого магазином філії 2 департаменту з роздрібної торгівлі; 04.10.2021 переведений продавцем консультантом філії 2 департаменту з роздрібної торгівлі; у подальшому 01.10.2023 переведено продавцем консультантом департаменту роздрібної торгівлі та продажів згідно наказу № 09/29/4 від 29.09.2023. Разом з тим, встановлено, що [PERSON] 01.03.2024 було звільнено з посади продавця-консультанта Департаменту роздрібної торгівлі та продажів за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП на підставі його заяви, що підтверджується копією наказу про припинення трудового договору № Z00/29/02/003 від 29.02.2024 та відповідним записом у трудовій книжці. При цьому, у вказаному наказі зазначено, що [PERSON] належить виплатити компенсацію за 11 днів щорічної основної відпустки, право на які виникло до 31.12.2023 та за 4 дні щорічної основної відпустки, право на які виникло з 01.01.2024 до дати звільнення. Як вбачається з розрахункового листка за березень 2024 року відповідачем було нараховану позивачу компенсацію відпустки за 15 днів у розмірі 12185,40 грн. Також вказано, що борг за підприємством на початок місяця складає 67413,36 грн., а борг за підприємством на кінець місяця з урахуванням компенсації становить 77222, 61 грн. Крім того, як стверджує позивач, в останній робочий день йому була видана тільки трудова книжка, а копія наказу про звільнення та розрахунковий листок за березень 2024 року були надані йому тільки у квітні 2024 року, при цьому довідку про нараховані, але не виплачені при звільненні грошові кошти йому до цього часу відповідачем не надано та не проведено повного розрахунку при звільненні. Згідно виписки по картковому рахунку станом на 09.12.2024, сформованої АТ «Ощадбанк» на ім`я [PERSON] , за період з 01.02.2024 по 09-12.2024 на банківський рахунок позивача з ТОВ «Дієса» періодично надходили грошові кошти зарахування заробітної плати за відпрацьовані місяці 2023 року. Зокрема, 16.04.2024 безготівкове зарахування на рахунок заплати 4 000 грн. заробітна плата за листопад 2023 року без ПДВ; 29.04.2024 зарахована заробітна плата за листопад 2023 року у сумі 5 293,50 грн.; 30.04.2024 зарахована заробітна плата за січень 2024 року у сумі 5000 грн. Загальна сума зарахованої на рахунок позивача заборгованості по заробітній платі, яка підлягала до виплати при звільненні, складає 14 293,50 грн., тобто залишок заборгованості із невиплачених при звільненні заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку відповідача перед позивачем становить 62 929,11грн., виходячи із розрахунку 77 222,61 грн. (загальна сума заборгованості) - 14 293,50 грн. (виплачений розмір коштів після звільнення). Як передбачено ч. ч. 1, 2 ст. 3 КЗпП, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Особливості праці членів кооперативів та їх об`єднань, колективних сільськогосподарських підприємств, фермерських господарств, працівників підприємств з іноземними інвестиціями визначаються законодавством та їх статутами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст. 4 КЗпП). Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно із частиною першою ст. 21 ЗУ «Про оплати праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 29 ЗУ «Про оплату праці» при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках передбачених законодавством. Частинами першою та другою ст. 97 КЗпП України встановлено, що оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розмір надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюється підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Частиною 1 ст. 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно до статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. В умовах спрощеного режиму розмір заробітної плати визначається трудовим договором з урахуванням встановленого законом мінімального рівня оплати праці, а заробітна плата виплачується працівнику у строки, встановлені цією статтею, та визначені трудовим договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується до початку відпустки, якщо інше не передбачено трудовим або колективним договором. Частиною другою статті 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За вимогами статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, оскільки на час розгляду справи заборгованість за нарахованою заробітною платою за період з листопада 2023 року по березень 2024 року існує та не виплачена, враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача ТОВ «Дієса» заборгованості по заробітній платі за вказаний період у примусовому порядку. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку, суд виходить з наступного. Частиною третьою статті 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що у структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Так, згідно з ч.1 статті 21 Закону України «Про відпустки» заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку. Частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно зі статті 74 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (ч.1 статті 75 КЗпП України). Відповідно до ч.1 статті 83 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про відпустки» встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Встановлено, що відповідачем було нараховано позивачу компенсацію за невикористану відпустку за 15 днів у розмірі 12185,40 грн., що підтверджується розрахунковим листком за березень 2024 року, однак указану суму ним виплачено не було, а тому указана сума підлягає до примусового стягнення з відповідача на користь позивача. Вирішуючи питання про судові витрати, суд виходить з наступного. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до п. п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» - за подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а майнового характеру - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб ( п.п.1 п.1 ч.2 ст. 4 цього Закону). Відповідно до п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати. За таких обставин, у зв`язку із задоволенням позовних вимог [PERSON] , до стягнення з відповідача у дохід держави підлягає судовий збір у розмірі 1211,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved