Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-05 00:00:00

До Іванівського районного суду Одеської області звернулася [PERSON] з вищезазначеною позовною заявою, в якій просить стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі однієї чверті заробітку (доходів) відповідача щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позовної заяви до суду і до досягнення сином повноліття, тобто до [INFO] ; стягнути із відповідача на користь [PERSON] аліменти на її утримання в твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. щомісячно, з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] , віку трьох років, а саме до [INFO] . Позовну заяву мотивує тим, що з 15 листопада 2022 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від спільного проживання є одна малолітня дитина - син [PERSON] , [INFO] . Сімейні відносини фактично не підтримують. Не зважаючи на те, що шлюбні відносини між ними офіційно не припинені та спільність адреси їх проживання, вимушена звернутися до суду з даною заявою, оскільки чоловік не виконує своїх батьківських обов`язків в частині утримання та надання необхідної матеріальної допомоги своїй дитині. Спільна дитина є єдиною дитиною відповідача, інших утриманців він не має, є молодою здоровою працездатною особою, здатною утримувати свого сина. Позивач також потребує матеріальної допомоги, так як не працює, здійснюючи догляд за дитиною до досягнення віку 3-х років. Судом відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач надала суду заяву про розгляд справи без її участі, наполягала на задоволенні позовних вимог. Повідомлений про дату, час та місце судового засідання у відповідності до ст. 128 ЦПК України відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, заяв та клопотань не надавав, відзиву на позовну заяву не подавав. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. Згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Положеннями ч. 1 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки ( п. 1 ч. 3ст. 223 ЦПК України). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, та належним чином повідомлена по час і місце розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення у справі «Пономарьов проти України»). Згідно ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Статтею 174 ЦПК України визначено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. На підставі викладеного, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини справи. 15 листопада 2022 року року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , видане Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Від шлюбу сторони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] . За довідкою № 132 від 23 грудня 2024 року, виданою Михайлопільським старостою Коноплянської сільської ради Березівського району Одеської області, дитина [PERSON] проживає разом з матір`ю [PERSON] в [ADDRESS] (без реєстрації) і знаходиться на її утриманні. Згідно з довідкою № 131 від 23 грудня 2024 року, виданою Михайлопільським старостою Коноплянської сільської ради Березівського району Одеської області, за адресою: [ADDRESS] , проживають без реєстрації: [PERSON] , чоловік [PERSON] та син [PERSON] . Як вбачається з листа Коноплянської сільської ради Березівського району Одеської області № 01/03-13/06/25/60 від 13.01.2025 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №0610228217100, 08.02.2025 року [PERSON] особисто отримана судова кореспонденція, що направлялась за адресою: [ADDRESS] . Вказані обставини свідчать про окреме проживання батька з дитиною. При ухваленні рішення суд виходить з такого. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Частиною 3 статті 181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина Частина 1 статті 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору, суд має визначати не лише саму необхідність у стягненні аліментів, а також їх розмір. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку з утримання дітей. Згідно із ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. У статті 192 СК України наведено перелік обставин, за яких суд може винести рішення, зокрема, про збільшення (зменшення) розміру аліментів. Такими обставинами є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я як особи, з якої стягуються аліменти, так і особи, на чию користь вони стягуються, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тому, виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів та доведеними при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду. Із зазначених норм закону також випливає, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком, та може бути застосовано при наявності відповідних обставин для цього. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд бере до уваги, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку, а кожен з батьків повинен надати дитині утримання у розмірі не меншому половини цього прожиткового мінімуму щомісячно. Тобто, забезпечення батьками прожиткового мінімуму забезпечує мінімальні потреби дитини. Позивач, звертаючись з позовом просила стягнути аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно. Суд зауважує, що відповідач, будучи двічі належним чином повідомлений про розгляд справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення, одна з яких повернулась на адресу суду з відміткою «вручено особисто», а інша «адресат відсутній за вказаною адресою», є таким, що ознайомлений з позовною заявою, при цьому, жодних дій щодо спростування обставин, зазначених позивачем не здійснив, ходом розгляду не цікавився, доказів утримання дитини не надавав. Таким чином, суд визначає розмір аліментів у розмірі, визначеному позивачем, оскільки такий розмір відповідає мінімальному рекомендованому розміру аліментів на дитину і відповідачем жодним чином не спростована можливість надання утримання дитини в такому розмірі. Такий розмір аліментів відповідає вимогам закону про те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, адже саме він забезпечить необхідний мінімум для існування дитини та дотримання принципу достатнього забезпечення. Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 191 СК України, суд присуджує аліменти починаючи з дня звернення з позовом до суду. Щодо стягнення аліментів на утримання матері дитини до досягнення дитиною трьох років суд зазначає таке. За приписами ст. 75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Згідно з ч. 1 ст. 80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 2 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до Постанови КЦС ВС від 27.05.2020 року у справі № 712/4702/19 (61-929 св20), право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Отже, можливість отримання аліментів на утримання дружини, з якою проживає дитина до досягнення нею трьох років, виникає за умови, що чоловік має можливість надавати таку матеріальну допомогу. Суд, вирішуючи питання про стягнення аліментів на утримання дружини керується загальними принципами, за якими стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого порівняно із становищем одержувача аліментів. Суд констатує, що відповідач є повнолітньою, працездатною особою та має можливість надавати матеріальну допомогу дружині до досягнення дитиною трьох річного віку. Відповідач, будучи повідомлений про наявний позов, не з`явився до суду, не спростував обставини викладені у позовній заяві, а також не надав документів про стан свого здоров`я та матеріального положення. На підставі наведеного, з метою дотримання принципу справедливості, з урахуванням потреб дружини, яка здійснюючи догляд за малолітньою дитиною, не в змозі самостійно забезпечувати себе матеріально, суд вважає заявлені позивачем вимоги щодо розміру аліментів на її утримання такими, що підлягають задоволенню в заявленому розмірі, а саме в твердій грошовій сумі у розмірі 2000 грн. (дві тисячі гривень) 00 коп. На підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за подання позовної заяви про стягнення аліментів. На час ухвалення судового рішення суду не було надано доказів про звільнення відповідача від сплати судового збору, тож суд з урахування задоволення позову, стягує з нього передбачений законом розмір судового збору за подання позовної заяви про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та за подання позовної заяви про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьохрічного віку (згідно ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» загальна сума становить 2422,40 гривень (1211,20 + 1211,20), оскільки відповідно до постанови № 10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року судовий збір сплачується окремо за кожну позовну вимогу (або загальною сумою).

Outcome: approved