Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Позовні вимоги вмотивовані тим, що 5 липня 1997 року між, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 05.07.1997 р., виданого відділом ЗАГС -у Вишківської селищної Ради. Після реєстрації шлюбу вона змінила своє дівоче прізвище [PERSON] , на прізвище чоловіка - [PERSON] . В 2013 році вони переїхали на постійне місце проживання до її батька [PERSON] , який на той час проживав в м. Кішварда - та придбали там квартиру в кредит, прийнявши рішення що залишається жити в Угорщині. Крім того, в 2017 році її батько, [PERSON] , звернувся до приватного нотаріуса Хустського нотаріального округу Ляшко В. О., з метою «переписати на неї, [PERSON] » житловий будинок, з підвальними приміщеннями, житловою площею 58,4 кв.м., загальною площею 84,9 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку, площею 0,1000 га., кадастровий номер 2125355300:01:002:0006, що належали йому та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Проте, через недосконале знання української мови, її батько не зміг правильно пояснити свої наміри, а саме те, що хотів подарувати їй житловий будинок, а нотаріус в свою чергу не повною мірою зрозуміла чого хотів її батько. 29 вересня 2017 року між батьком та нею було укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку (зареєстрований в реєстрі за № 2198) та Договір купівлі-продажу земельної ділянки (зареєстрований в реєстрі за № 2199), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , де її батько [PERSON] - Продавець та вона, [PERSON] - Покупець. Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майн (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Фактично цей будинок був їй подарований батьком і звичайно, нею не було передано жодних коштів: ні власних, ні зі спільного з чоловіки бюджету. В цей будинок вона з дітьми приїжджала щорічно на літні та зимові канікули. [PERSON] , помер [INFO] . Проживаючи в шлюбі зі чоловіком в них дедалі частіше почали виникати суперечки, які переростали у сварки. Тому, вони вирішили припинити подружнє життя та в 2019 році подали на розлучення. Рішенням суду від 29.11.2019, в місті Кішварда, Угорщина - шлюб між ними було розірвано. Після розлучення у їх спільній власності залишилася квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка була придбана в кредит та житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Тому, між нею та її колишнім чоловіком, [PERSON] , було укладено Договір про поділ спільного майна подружжя від 07.05.2024 року (далі - Договір). Відповідно до п. 7.1. Договору вона [PERSON] , зобов`язалася оплатити 3 000 000 HUF (три мільйони форинтів) викупної ціни готівкою [PERSON] . Підписанням цього договору він визнає повне отримання зазначеної викупної ціни. Що стосується житлового будинку її чоловік розумів, що будинок дістався їй від батька по договору і фактично він до нього не має жодного відношення та не вважає його їх спільною власністю, що і було зазначено в договорі. Згідно п. 11 Договору, [PERSON] , підписуючи даний договір, заявляє, що не бажає пред`являти будь-яких претензій щодо користування майном. В п. 12,13 та 15 Договору зазначено наступне: «Сторони ... просять про наступне: щоб в договорі було зазначено, що вони домовилися про повний поділ рухомого і нерухомого майна, що воно було поділено в природному значенні, що вони не потребують детального врегулювання ситуації, сторони вважають рухоме майно повністю розділеним, що вони не претендують на вирівнювання». «Сторони одноголосно заявляють, що спільне майно подружжя розділене в повному обсязі, це вважається справедливим, пропорційним і остаточним рішенням для обох сторін. Сторони також заявляють, що ... була укладена юридично правильно мирова угода, в рамках якої вони взаємно поступилися один одному, ці поступки були зроблені свідомо та обдумано, тому оскаржити мирову угоду нема можливості....». «Сторони заявляють, що обидва є дієздатними громадянами Угорщини, і що їхні права розпоряджання майном не обмежені». Перед укладанням договору юрист надав сторонам достатню інформацію щодо правового статусу переданого майна. Вони, як сторони, даний договір прочитали та погодивши підписали його в присутності юриста, який складав документ, згідно норм цивільного та сімейного законодавства Угорщини. Тобто, рішенням про розірвання шлюбу та даним договором вони фактично припинили подружні відносини та вирішені всі питання щодо поділу «спільного майна подружжя». На разі, вона з дітьми проживає в Угорщині, в квартирі, яка була поділена між ними даним договором та в Україну повертатися не планує, а тому хоче продати будинок, «подарований» їй батьком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п.1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до п.3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згідно п. 1,2 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу, здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Тобто, без письмової згоди колишнього чоловіка, вона не може укласти Договір купівлі - продажу на житловий будинок та продати його. Після розірвання шлюбу вони припинили спілкування, та вона не знає його точного місця проживання. У своєму позові позивач просить суд визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] та належить їй на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 29.09.2017 р. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася надіславши суду заяву про розгляд справи у її відсутність. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про місце і час розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному сайті Хустського районного суду. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. В судовому засіданні встановлено , що сторони перебували у шлюбі з 5 липня 1997 року , який було розірвано на підставі рішення суду м. Кішварда Угорщина 13.З.20.710/2019/9. За час перебування сторін у шлюбі між батьком позивача [PERSON] та позивачем [PERSON] 29 вересня 2017 року було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] та договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1000 га., кадастровий номер 2125355300:01:002:0006, що належали йому та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У своєму позові позивач, як на підставу для визнання за нею права особистої приватної власності на майно, яке було придбане під час шлюбу, стверджує, що через недосконале знання української мови, батько позивача не зміг правильно пояснити свої наміри, а саме те, що хотів подарувати позивачу , а не продати, житловий будинок, а нотаріус в свою чергу не повною мірою зрозуміла чого хотів її батько. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься й у частині третій статті 368 ЦК України. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положенням п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. За правилом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.11.2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18). За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Повертаючись до обставин даної справи, суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем не подано жодного доказу та не доведено, що договір купівлі продажу не відповідав волі сторін, тобто позивачем не спростовано презумпцію правомірності укладеного правочину. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження дослідженими матеріалами справи, а також в судових засіданнях, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed