Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

Представник ТОВ «Коллект Центр» звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 24 грудня 2019 року між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено угоду №491017187, відповідно до умов якої відповідачу було надано кредит у розмірі 27\~339,59 грн. на строк до 26 грудня 2021 року, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 39,9%. АТ «Альфа-Банк» належним чином виконало свої зобов`язання за кредитним договором надавши відповідачу кредитні кошти, а відповідач не виконав свого обов`язку та припинив повертати наданий йому кредит у строки, передбачені кредитним договором. 17 травня 2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Флексіс» було укладено договір №2, відповідно до умов якого АТ «Альфа-Банк» відступило на користь ТОВ «ФК «Флексіс» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, у тому числі за договором №491017187. 18 травня 2021 року між ТОВ «ФК «Флексіс» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір №18-05/2021, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Флексіс» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, у тому числі за договором №491017187. У подальшому ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право грошової вимоги за кредитними договорами до позичальників на користь ТОВ «Коллект Центр» відповідно до договору №10-01/2023 від 10 січня 2023 року, у тому числі за договором №491017187. Загальний розмір заборгованості за повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом за договором №491017187 від 24 грудня 2019 року, станом на день формування позовної заяви, відповідно до розрахунку заборгованості становить 47\~873,31 грн., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту) 26\~577,25 грн., заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 20\~288,74 грн.; заборгованість за пенею та/або штрафами 100 грн.; інфляційні збитки 776,26 грн.; 3% річних 131,06 грн. На підставі викладеного, представник ТОВ «Коллект Центр» звернулась з цією позовною заявою, в якій просила стягнути з відповідача на їх користь заборгованість за договором №491017187 від 24 грудня 2019 року в загальному розмірі 47\~873,31 грн., а також судовий збір у розмірі 2\~422,40 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 13 000 грн. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача у позовній заяві просила провести розгляд справи без участі їх представника та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. ст. 128, 130 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, також шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, однак заперечень проти позову суду не представив, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення. 13 березня 2025 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутності учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав. При цьому, представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 24 грудня 2019 року між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб №491017187, відповідно до умов якого відповідачу було надано споживчий кредит на суму 27 339,59 грн. строком на 24 місяці шляхом перерахування в безготівковій формі на рахунок позичальника і датою повернення кредиту 26 грудня 2021 року, з процентною ставкою 39,90% річних (а.с.40-45). Факт отримання кредитних коштів відповідачем [PERSON] , а також факт існування заборгованості підтверджено меморіальним ордером №2942145 від 26 грудня 2019 року, випискою по особовим рахункам за період з 24 грудня 2029 року по 17 травня 2021 року (а.с.46-53). Матеріалами справи підтверджено, що 17 травня 2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Флексіс» було укладено договір факторингу №2, відповідно до умов якого АТ «Альфа-Банк» відступило ТОВ «ФК «Флексіс» право грошової вимоги до боржників за договорами, перелік яких міститься у додатку №1-1 до договору (а. с. 56-61). Згідно з додатком 1-1 до договору факторингу №2 від 17 травня 2021 року ТОВ «ФК «Флексіс» набуло право грошової вимоги до відповідача [PERSON] за договором №491017187 від 24 грудня 2019 року в загальному розмірі 40\~516,24 грн., з яких: сума за основною заборгованістю 26\~577,25 грн., сума заборгованості за процентами та комісією 13\~838,99 грн.; пеня/штраф/неустойка 100 грн. (№ п/п 5455) (а. с. 62-64). Також судом встановлено, що 18 травня 2021 року між ТОВ «ФК «Флексіс» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу №18-05/21, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Флексіс» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до боржників за договорами, перелік яких міститься у додатку №1-1 до договору (а. с. 66-74). Згідно з додатком 1-1 до договору факторингу №18-05/21 від 18 травня 2021 року ТОВ ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право грошової вимоги до відповідача [PERSON] за договором №491017187 від 24 грудня 2019 року в загальному розмірі 40 516,24 грн., з яких: сума за основною заборгованістю 26 577,25 грн., сума заборгованості за процентами та комісією 13 838,99 грн.; пеня/штраф/неустойка 100 грн. (№ п/п 5455) (а. с. 75-79). Більш того, 10 січня 2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №10-01/2023, а відповідно до Реєстру боржників до вищевказаного договору від 10 січня 2023 року ТОВ «Коллект Центр» набуло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №491017187 від 24 грудня 2019 року в загальному розмірі 47\~873,31 грн., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням 26 577,25 грн., заборгованість за нарахованими процентами 20\~288,74 грн., пеня 100 грн., відповідальність за порушення грошового зобов`язання згідно ст. 625 ЦК України 907,32 грн. (№ п/п 23926) (а. с. 11-23). Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 10 січня 2023 року відповідачу [PERSON] була нарахована заборгованість за договором №491017187 від 24 грудня 2019 року в загальному розмірі 47\~873,31 грн., з яких: заборгованість за основною сумою кредиту 26 577,25 грн., заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 13\~838,99 грн., заборгованість з пені 100 грн., нараховані 3% річних за користування грошовими коштами 131,06 грн.; інфляційні збитки за користування грошовими коштами 776,26 грн. (а. с. 54). Пред`являючи вимогу про стягнення заборгованості за кредитним договором, ТОВ «Коллект Центр» просило стягнути заборгованість за основним боргом, відсотками, пенею, а також нарахованими 3% річних та інфляційні збитки. Статтею 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Положеннями ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Згідно із статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Стаття 634 ЦК України передбачає можливість укладення договору приєднання, тобто договору, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Положеннями ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна умов договору не допускається. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно з ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. Згідно із частиною 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено факти укладення 24 грудня 2019 року договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб №491017187 між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] , отримання відповідачем грошових коштів за його умовами, а також існування заборгованості в загальному розмірі 40 516,24 грн., з яких: заборгованість за основною сумою кредиту 26 577,25 грн., заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 20 288,74 грн., заборгованість з пені 100 грн. Згідно із ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд зазначає, що враховуючи наявні в матеріалах справи докази, позивачем доведено факт переходу від АТ «Альфа-Банк» до ТОВ «ФК «Флексіс», від ТОВ «ФК «Флексіс» до ТОВ «Вердикт капітал», а також від ТОВ «Вердикт капітал» до ТОВ «Коллект центр» права вимоги щодо заборгованості за договором про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб №491017187 від 24 грудня 2019 року в загальному розмірі 40 516,24 грн., з яких: заборгованість за основною сумою кредиту 26 577,25 грн., заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 13 838,99 грн., заборгованість з пені 100 грн. При цьому, суд не вбачає підстав для стягнення заборгованості за відсотками в розмірі 6\~449,75 грн., та нарахованих 3% річних за користування грошовими коштами 131,06 грн., а також інфляційних збитків за користування грошовими коштами 776,26 грн., оскільки вказана заборгованість фактично була нарахована ТОВ «Вердикт капітал» після укладення договору факторингу №18-05/21 від 18 травня 2021 року між ТОВ «ФК «Флексіс» та ТОВ «Вердикт Капітал», тобто, ТОВ «Вердикт Капітал» не набувало право вимоги на стягнення вказаних 3% річних за користування грошовими коштами в розмірі 131,06 грн., а також інфляційних збитків за користування грошовими коштами в сумі 776,26 грн. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позовна заява ТОВ «Коллект Центр» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором підлягає частковому задоволенню і стягненню з відповідача на користь позивача заборгованості за договором про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб №491017187 від 24 грудня 2019 року в загальному розмірі 40 516,24 грн., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту) 26\~577,25 грн., заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 13 838,99 грн.; заборгованість за пенею та/або штрафами 100 грн., а в частині стягнення заборгованості за відсотками в розмірі 6 449,75 грн. та 3% річних за користування грошовими коштами в розмірі 131,06 грн., а також інфляційних збитків за користування грошовими коштами в сумі 776,26 грн. позовні вимоги задоволенню не підлягають. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 2\~050,13 грн. (40 516,24 грн. х 2 422,40 грн. / 47\~873,31 грн.), що пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частиною 2 статті 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Отже, частково задовольняючи позовні вимоги, суд у відповідності до ст. 141 ЦПК України вирішує питання про стягнення з відповідача на користь позивача також понесених позивачем витрат на правову допомогу, які підтверджуються договором №01-07/2024 про надання правової допомоги від 01 липня 2024 року, який укладений між ТОВ «Коллект Центр» та АО «Лігал Ассістанс»; заявкою на надання юридичної допомоги №228 від 14 серпня 2024 року; витягом з акту №2 про надання юридичної допомоги від 02 жовтня 2024 року, яким визначено вартість години роботи адвоката, переліком проведеної роботи з кількістю витраченого на надану правову допомогу часу, на загальну суму 13 000 грн. (а. с. 32-38). Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24 січня 2019 року у справі №910/15944/17). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Таким чином, суд вважає, що витрати в розмірі 13 000 грн. не відповідають у повній мірі критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також суперечать принципу розподілу таких витрат, оскільки з матеріалів справи вбачається відсутність співмірності з часом витраченим адвокатом на виконання відповідних правових (юридичних) послуг та їх необхідністю, обсягом наданих адвокатом послуг. Крім того справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження, сторони до суду не з`являлися, а отже вона не відноситься до складних справ. Однак, враховуючи, що рішенням суду позов задоволено частково, що дає суду підстави зазначити про здійснення адвокатом належного захисту позивача, але судом враховується недотримання співмірності затрат на правничу допомогу і тому необхідно зменшити розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача до суми 2 000 грн., що відповідає критерію розумності, встановлений їхньою дійсністю та необхідністю у цій справі. Також, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, розмір витрат на правову допомогу підлягає стягненню на користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам у сумі 1\~692,60 грн. (2 000 х 84,63% / 100%).

Outcome: partial