Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, вказуючи на те, що він проживає в житловому будинку в [ADDRESS] . Він є власником 2/3 частин вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які успадкував після смерті батьків [PERSON] та [PERSON] . Позивач також зазначає, що він має право на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , як член двору, який до 15.04.1991 року не втратив право на частку в його майні. Проте, зареєструвати право власності на зазначене майно не може, оскільки державним реєстратором йому було відмовлено в цьому з підстав відсутності необхідних документів для проведення державної реєстрації. У зв`язку з цим, позивач вимушений звертатися до суду та просить визнати за ним право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, як за членом двору, який до 15.04.1991 року не втратив право на частку в його майні. У судове засідання позивач та представник відповідача не з`явилися і надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність. Позивач позов підтримує та просить його задовольнити, а відповідач - Новобасанська сільська об`єднана територіальна громада в особі Новобасанської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області позовні вимоги визнає. Відзиву на позов не подавали. Судом на підставі ч.2\~ст.247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного\~засобу не здійснювалось. Відповідно до ч.3\~ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши письмові докази, оцінивши фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов належить задовольнити з таких підстав. У судовому\~засіданні встановлено,\~щозгідно інформації, що міститься у довідці від 12.09.2024 року № 01-13/4/133 виданій Новобасанською сільською радою Чернігівської області, станом на 15.04.1991 року у житловому будинку, який розташований в [ADDRESS] , мешкали [PERSON] голова двору, [PERSON] її чоловік та [PERSON] - її син (а.с.8). Довідкою № 691 КП «Ніжинського міжміського бюро технічної інвентаризації» від 19.09.2024 року підтверджується, що право власності на 1\\3 частину житлового будинку в [ADDRESS] , не зареєстровано (а.с.9). Згідно рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області № 729/1157/13-ц від 13.09.2013 року, за [PERSON] визнано право власності на 2/3 частини житлового будинку в [ADDRESS] (а.с.14). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.12.2013 вбачається, що [PERSON] є власником 2/3 частини житлового будинку в [ADDRESS] (а.с.15). Рішенням про відмову у у проведенні реєстраційних дій № 76962273 від 03.02.2025 року, [PERSON] було відмовлено у державній реєстрації за ним права власності на 1\\3 частину будинковолодіння в [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю необхідних документів на нерухоме майно (а.с.16). Частиною 1\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1\~ст.3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1\~ст.11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно роз`яснень\~Пленуму Верховного Суду України в п. 6\~постанови «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.95 № 20, до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991\~року Закону України «Про власність», застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Разом з тим, на сьогодні поняття «колгоспний двір» втратило своє правове значення. З введенням в дію\~Закону України «Про власність»\~колгоспні двори було ліквідовано, позивачі у встановленому законом порядку не зареєстрували право власності на будинок та не отримали на нього правовстановлюючих документів. Відповідно до\~ст. 120 ЦК\~Української PCP 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Згідно\~ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами ст.ст.41,\~55 Конституції України,\~право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. У відповідності зі\~ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що позивач має всі підстави, передбачені законодавством для набуття права власності на 1\\3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] , як член колгоспного двору, а тому позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Разом з тим, суд враховує, що іншим шляхом захистити права позивача неможливо, а набуття ним права власності на частину житлового будинку з будівлями та спорудами не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Крім того, відповідач позовні вимоги визнав, що відповідно до частини четвертої\~статті 206 ЦПК\~є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову, оскільки для цього наявні законні підстави, а визнання позову є безумовним і не суперечить закону.

Outcome: approved