Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-09 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить суд заборгованість за договором позики в сумі 390000,00 грн., інфляційні втрати в сумі 1103,25 грн., 3 % річних в сумі 540,54 грн. та витрати на правову допомогу. В обґрунтування позову зазначив, що 01 квітня 2021 року між [PERSON] та ним, [PERSON] , укладено Договір Позики, який був посвідчений 01 квітня 2021 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Донцовою Н.Ю., за реєстровим №706. Згідно умовам якого позивач надав відповідачу у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 390 000,00 грн., які остання зобов`язалась повернути Позикодавцеві, тобто [PERSON] , таку ж суму грошових коштів, а саме 390 000,00 грн., до 31 березня 2024 року. В забезпечення вимог ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЯ, що випливають із Договору Позики, посвідченого 01 квітня 2021 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Донцовою Н.Ю., за реєстровим №706, між ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЕМ [PERSON] та ІПОТЕКОДАВЦЕМ [PERSON] 01 квітня 2021 року було укладено Договір Іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Донцовою Н.Ю., за реєстровим №707. Відповідно до пункту 11 Договору Позики від 01 квітня 2021 року сторони визначили, що у випадку невиконання або неналежного виконання Позичальником своїх зобов`язань по поверненню суми позики Позикодавець задовольняє свої вимоги в повному обсязі, обумовленому до моменту фактичного задоволення, за рахунок майна, що служить забезпеченням зобов`язань Позичальника, шляхом його реалізації у встановленому порядку. Згідно пункту 1.2 Договору Іпотеки в забезпечення виконання зобов`язання, вказаного у пункті 1.1. цього Договору ІПОТЕКОДАВЕЦЬ на умовах, передбачених цим Договором, передає в іпотеку належну їй однокімнатну квартиру, що розташована на п`ятому поверсі п`ятиповерхового житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , та належить ІПОТЕКОДАВЦЮ на праві особистої приватної власності на підставі Договору міни, посвідченого 15.05.2018 приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І., за реєстровим №1672, зареєстрованого 15.05.2018 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до пункту 1.5 вказаного Договору, Предмет іпотеки оцінюється сторонами загальною сумою 400 000,00 грн. Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого рогу дніпропетровської області від 26.08.2024 року позов [PERSON] - задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: однокімнатну квартиру, розташовану на 5 поверсі п`ятиповерхового житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , яка належить Іпотекодавцю [PERSON] на праві приватної власності, з метою погашення заборгованості на користь [PERSON] , що виникла внаслідок невиконання [PERSON] зобов`язання за Договором позики від 01 квітня 2021 року у розмірі 390 000,00 грн.; та встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки: однокімнатної квартири загальною площею 32,81 кв.м., житловою площею 19,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу на електронних торгах за узгодженою у Договорі іпотеки вартістю 400 000,00 грн. Зупинено виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування. Після прийняття вказаного рішення суду відповідач [PERSON] на зв`язок не виходить свої зобов`язання перед позивачем не виконує. Враховуючи, що звернення стягнення на предмет іпотеки є відмінною вимогою від вимоги про стягнення заборгованості, адже порядок задоволення вимог іпотеко держателя врегульовано спеціальною статтею 33 Закону України «Про іпотеку», а не загальними нормами Цивільного Кодексу України, які регулюють відносини пов`язані з основним зобов`язанням. З огляду на викладене вище, позивач змушений звернутися до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав. Ухвалою суду від 05 грудня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд якої ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. У судове засідання сторони не з`явилися. Позивач [PERSON] звернувся до суду з заявою, згідно якої просить проводити розгляд справи за його відсутності та відсутності його представника [PERSON] , на вимогах наполягав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином в порядку, встановленому статтею 128 ЦПК України, не повідомила причини неявки, відзиву не подала. Заяви, надіслані на електронну пошту від імені [PERSON] , суд не приймає до уваги, оскільки неможливо достовірно ідентифікувати особу відправника електронного листа, оскільки заяви не підписані ЕЦП та/або не подані через систему «Електронний суд». Ураховуючи вимоги частин першої та третьої статті 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд дійшов таких висновків. Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. У судовому засіданні встановлені судом обставини та визначені до них правовідносини. 01 квітня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики, який був посвідчений 01 квітня 2021 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Донцовою Н.Ю., за реєстровим №706, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 390 000,00 грн., які остання зобов`язалась повернути Позикодавцеві, тобто [PERSON] , таку ж суму грошових коштів, а саме 390 000,00 грн., до 31 березня 2024 року. В забезпечення вимог Позикодавця, що випливають із Договору позики, між [PERSON] та [PERSON] 01 квітня 2021 року також було укладено Договір Іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Донцовою Н.Ю., за реєстровим №707. Відповідно до пункту 11 Договору позики від 01 квітня 2021 року сторони визначили, що у випадку невиконання або неналежного виконання Позичальником своїх зобов`язань по поверненню суми позики Позикодавець задовольняє свої вимоги в повному обсязі, обумовленому до моменту фактичного задоволення, за рахунок майна, що служить забезпеченням зобов`язань Позичальника, шляхом його реалізації у встановленому порядку. Згідно пункту 1.2 Договору іпотеки в забезпечення виконання зобов`язання, вказаного у пункті 1.1. цього Договору ІПОТЕКОДАВЕЦЬ на умовах, передбачених цим Договором, передає в іпотеку належну їй однокімнатну квартиру, що розташована на п`ятому поверсі п`ятиповерхового житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , та належить ІПОТЕКОДАВЦЮ на праві особистої приватної власності на підставі Договору Міни, посвідченого 15.05.2018 приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І., за реєстровим №1672, зареєстрованого 15.05.2018 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до пункту 1.5 Договору іпотеки, Предмет іпотеки оцінюється сторонами загальною сумою 400 000,00 грн. Згідно пункту 1.8 Договору іпотеки одночасно з посвідченням цього Договору відповідно до ст. 73 Закону України «Про нотаріат» накладено іпотеку та заборона відчуження на однокімнатну квартиру, яка розташована за вказаною вище адресою, яка належить відповідачу на праві особистої приватної власності. Відповідно до пункту 2.3 Договору іпотеки, ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЬ набуває права стягнення заборгованості за рахунок предмету іпотеки у випадку, якщо позика, що забезпечена іпотекою не буде погашена у встановлені строки. Згідно пункту 2.9 Договору іпотеки у випадку невиконання чи неналежного виконання ІПОТЕКОДАВЦЕМ зобов`язань по Договору Позики ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЬ має право звернути стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЕМ на підставі рішення суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, або в позасудовому порядку відповідно до статей 24, 26, 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Відповідно до пункту 5.6 Договору іпотеки, ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЬ набуває права звернути стягнення на Предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов`язання у випадках повного або часткового неповернення у встановлені цим договором строки позики. Пунктом 5.2 Договору іпотеки (відповідно до ст. 35 ЗУ «Про іпотеку») встановлено, що у разі порушення основного зобов`язання або умов цього Договору ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЬ надсилає ПОЗИЧАЛЬНИКУ та ІПОТЕКОДАВЦЮ письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, Вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на Предмет іпотеки у разі невиконання цієї, вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога ІПОТЕКОДЕРЖАТЕЛЯ залишається без задоволення, ІПОРТЕКОДЕРЖАТЕЛЬ вправі розпочати звернення стягнення на Предмет іпотеки. Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого рогу дніпропетровської області від 26.08.2024 року позов [PERSON] - задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: однокімнатну квартиру, розташовану на 5 поверсі п`ятиповерхового житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , яка належить Іпотекодавцю [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , місце проживання зареєстроване за адресою: [ADDRESS] ) на праві приватної власності, з метою погашення заборгованості на користь [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , місце проживання зареєстроване за адресою: [ADDRESS] ), що виникла внаслідок невиконання [PERSON] зобов`язання за Договором позики від 01 квітня 2021 року у розмірі 390 000,00 грн.; та встановити спосіб реалізації предмета іпотеки: однокімнатної квартири загальною площею 32,81 кв.м., житловою площею 19,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу на електронних торгах за узгодженою у Договорі іпотеки вартістю 400 000,00 грн. Зупинено виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування. Відповідно до частини 4 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України передбачено, що Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст.530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до розрахунку позивача, заборгованість за договором позики складає 390000,00 грн., інфляційні втрати 1103,25 грн., 3% річних - 540,54 грн. Контррозрахунку відповідачем не надано. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. 18.09.2018 року Верховний Суд у складі Великої Палати (справа №921/107/15-г/16) аналізуючи норми чинного законодавства, прийшов до висновку, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення. Що ж стосується іпотеки, то вона має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання. Тобто, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. Також, на думку колегії Великої Палати, звернення стягнення на предмет іпотеки є відмінною вимогою від вимоги про стягнення заборгованості, адже порядок задоволення вимог іпотекодержателя врегульовано спеціальною статтею 33 Закону України «Про іпотеку», а не загальними нормами Цивільного Кодексу, які регулюють відносини пов`язані з основним зобов`язанням. На підставі цього суд зазначив, що застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості. За приписами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст.611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 року у справі №6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 від 04.07.2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі №202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі №916/190/18. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми. У постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах №703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Судом встановлено, що відповідач належним чином не виконував своїх зобов`язань за договором позикик, відповідно до якого їй було надано кредит строком до 31.03.2024 року. У зв`язку із цим позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості за позикою, рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.08.2024 позов [PERSON] до [PERSON] вимоги про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено повністю. Таким чином, з ухваленням судом рішення про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за договором позики не припинилося та фактичного виконання нею грошового зобов`язання не відбулось. Відтак, кредитор має право на стягнення з відповідача сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення заявлених позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики в розмірі 390000,00 грн., інфляційні втрати в сумі 1103,25 грн., 3 % річних в сумі 540,54 грн. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 5 частини 3 статті 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження розміру судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано відповідні докази та заявлено вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в сумі 67000,00 грн. Суд, виходячи з принципів розумності та справедливості, вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати на правову (правничу) допомогу у заявленому розмірі. При прийнятті такого рішення судом враховані вимоги частин 4, 5 ст. 137 ЦПК України, складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг та витрачений адвокатом час, виходячи з критерію розумності та спів розмірності. Суд вважає таку суму співмірною з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи та з метою уникнення можливості неправомірного збагачення позивача за рахунок відповідача. У частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на транспортні послуги в розмірі 1000,00 грн.- відмовити, оскільки вказані витрати не підтверджені відповідними доказами. Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки позовні вимоги позивача задоволено, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подання до суду позову у сумі 3916,43 грн. (1% ціни позову) та судовий збір за подання заяви про забезпечення доказів у сумі 605,60 грн. Загальний розмір судового збору становить 4522,03 грн.

Outcome: approved