Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати за ним право власності на спадкове майно за заповітом. Позов обґрунтовував тим, що [INFO] в селі Голятин Хустського району, Закарпатської області, померла [PERSON] , [INFO] . До складу спадщини увійшов житловий будинок під [ADDRESS] , та земельна ділянка загальною площею 0,5637 га згідно Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ІІІ-ЗК № 030443 від 05 квітня 2000 року. Позивач, [PERSON] вважається єдиним належним спадкоємцем за заповітом, проте нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено через відсутність правоустановчих документів та через відсутність інформації в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності на зазначене вище нерухоме майно. Обґрунтовуючи позов зазначеними вище обставинами та посилаючись на відповідні норми цивільного законодавства позивач просив визнати за ним право власності на вище згаданий житловий будинок та земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом до майна померлої [PERSON] 25 лютого 2025 року ухвалою судді було відкрито провадження в справі та призначено підготовче засідання. Позивач в підготовче засідання не з`явився. Представниця позивача адвокатка Гренджа В.Ю. подала суду заяву від 10 березня 2025 року, в якій просила розглянути справу без участі позивача та її представниці, позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні. Відповідач Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області явку представника в судове засідання не забезпечила, 03.03.2025 подала суду заяву в якій визнала позовні вимоги й не заперечила проти їх задоволення, справу просила розглянути без участі представника відповідача. Фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). Відповідно до частини 3 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 4 статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки відповідач визнав позов й таке визнання не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи законних інтересів третіх осіб, з врахуванням характеру спірних правовідносин, суб`єктного складу сторін і обставин справи, відповідно до наведених норм процесуального закону суд доходить висновку про наявність законних підстав для ухвалення рішення про задоволення позову в підготовчому засіданні. За наявними доказами суд встановив такі фактичні обставини справи. [INFO] в селі Голятин Міжгірського району Закарпатської області помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.10). Орієнтовно в 1971 році [PERSON] побудував житловий будинок за адресою: [ADDRESS] проте право власності на нього не зареєстрував, що підтверджується випискою з погосподарської книги від 12.03.2024 № 153 (а.с.26). Правовідносини щодо права власності до 01 січня 2004 року регламентувались розділом ІІ Цивільного кодексу УРСР. Верховним Судом України в постанові від 18.12.2013 у справі № 6-137цс13 було висловлено правову позицію, що право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. Питання набуття права власності, зокрема й на житловий будинок у 1982 році, регламентувались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки зведення й завершення будівництвом об`єкта. Відповідно до вказаних нормативних документів громадяни вправі були, зокрема, придбати або побудувати для себе на праві особистої власності житлові будинки. Тобто законодавче регулювання на час будівництва [PERSON] житлового будинку 1971 році передбачало набуття права особистої власності на житловий будинок внаслідок його будівництва. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час завершення будівництвом житлового будинку регулювалася підзаконними нормативними актами, а саме Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року N 56. Вказаним нормативним актом було передбачено реєстрацію права власності на житло тільки в містах та селищах і не встановлювалась можливість такої в сільських населених пунктах. Відповідно до практики правозастосування діючого законодавства, викладеної в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 07 грудня 1990 року N 553-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року N 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за N 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року N 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року N 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року N 1/5, та іншими нормативними актами». З врахуванням наведеного суд доходить висновку, що [PERSON] набув право власності на житловий будинок [ADDRESS] внаслідок його створення (завершення будівництвом), що підтверджується випискою з погосподарської книги від 12.03.2024 № 153 (а.с. 26) та технічним паспортом (а.с. 28-34). 05 квітня 2000 року [PERSON] набув у власність в порядку безоплатної приватизації земельні ділянки загальною площею 0,5637 га, що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку серії ІІІ-ЗК № 030443 від 05 квітня 2000 року. Відтак за життя [PERSON] набув у власність нерухоме майно: житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] та земельні ділянки загальною площею 0,5637 га, виділені для обслуговування житлового будинку й ведення особистого підсобного господарства згідно Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ІІІ-ЗК № 030443 від 05 квітня 2000 року. У зв`язку з смертю за [PERSON] відкрилась спадщина, до якої увійшли зазначений будинок та земельна ділянка (ст. 1216, 1218 та 1220 ЦК України). Згідно довідки, виданої Голятинським старостинським округом Міжгірської селищної ради Закарпатської області за вих.№ 152 від 12.03.2024, [PERSON] , [INFO] був постійним мешканцем [ADDRESS] . На момент смерті [PERSON] в цьому будинку була зареєстрована й проживала [PERSON] , [INFO] , дружина (а.с.24). [PERSON] за життя не склав заповіту, спадкові справи за ним не заводились, що підтверджується відповідними витягами зі Спадкового реєстру від 14.03.2024 (а.с. 14 і 15). У зв`язку з цим спадкування за [PERSON] здійснювалось за законом і єдиним спадкоємцем першої черги за ним, яка прийняла спадщину, була його дружина [PERSON] (ст. 1222, 1223, 1258, 1261 і 1268 ЦК України). Відтак [PERSON] набула право власності, в порядку спадкування за законом за [PERSON] , на нерухоме майно: житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] та земельні ділянки загальною площею 0,5637 га, виділені для обслуговування житлового будинку й ведення особистого підсобного господарства згідно Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ІІІ-ЗК № 030443 від 05 квітня 2000 року, проте за життя не встигла оформити його в установленому законом порядку. [INFO] в смт Міжгір`я Хустського району Закарпатської області померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.9). У зв`язку зі смертю за [PERSON] відкрилась спадщина до складу якої увійшли зазначені вище об`єкти нерухомого майна (ст. 1216, 1218, 1220 ЦК України). Згідно довідки, виданої Голятинським старостинським округом Міжгірської селищної ради Закарпатської області за вих. № 154 від 12.03.2024, [PERSON] , [INFO] була постійною мешканкою [ADDRESS] , разом з нею на день її смерті не був зареєстрований і не проживав ніхто (а.с.25). Як вбачається з матеріалів справи, при житті [PERSON] , [INFO] , склала заповіт, який посвідчений 17 січня 2018 року [PERSON] , секретарем Голятинської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, та зареєстрований в книзі за № 02. Відповідно до цьго заповіту [PERSON] на випадок своєї смерті, все належне їй майно і взагалі все те, що буде за законом належати їй, у повному обсязі, без будь яких винятків заповіла [PERSON] , [INFO] , уродженцю села Голятин Міжгірського району Закарпатської області (а.с.11). Цей заповіт не змінювався, не скасовувався та є чинним, про що свідчать відомості з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), сформованої приватним нотаріусом 18.06.2024 року за № 77363119 (а.с.12). У зв`язку з цим спадкування за [PERSON] здійснювалось за заповітом і єдиним спадкоємцем за нею є позивач (ст. 1222, 1233 ЦК України). Позивач замовив виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок, відповідно до державного акта від 05.04.2000 серії ІІІ-ЗК № 030443, на підставі яких було внесено відповідні відомості до Державного земельного кадастру про: - земельну ділянку в урочищі «Біля хати», кадастровий номер 2122481200:05:003:0080, площею 0,1520 га, вид цільового призначення для будівництва і обслуговування ж/будинку, господарських будівель і споруд; - земельну ділянку в урочищі «На верху», кадастровий номер 2122481200:05:003:0082, площею 0,2871 га, вид цільового призначення для ведення особистого селянського господарства; - земельні ділянки в урочищі «Буковина» площею 0,0446 га та урочищі «На верху» площею 0,08 га, цільове призначення для ведення особистого підсобного господарства. Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 22.04.2024 в справі № 302/395/24 позивачу, як спадкоємцю за заповітом за [PERSON] , було визначено тримісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини. [PERSON] протягом визначеного судовим рішенням строку звернувся до приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області з метою отримання свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок [ADDRESS] та земельні ділянки загальною площею 0,5637 га, які знаходяться на території Голятинської сільської ради Хустського району Закарпатської області (ст. 1268, 1269, ч. 3 ст. 1272, ст. 1296 і 1297 ЦК України). Останнім йому було відмовлено в учиненні відповідної нотаріальної дії на підставі підпункту 4.16 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595 (далі Порядок № 296/5) відповідно до якого видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії (витяги) з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов`язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. У разі коли державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та об`єкт нерухомого майна проведено без видачі документа, що посвідчує таке право або у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням відповідного державного акта на право власності, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, нотаріальна дія щодо такого майна вчиняється на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього. Така інформація долучається до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. Нотаріус постановив відмовити у видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину позаяк остання не подала правоустановчі документів та через відсутність відповідної інформації про зареєстроване право власності на зазначене нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності. Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12 лютого 2025 року (а.с.22). Відповідно до підпункту 4.19 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку № 296/5 якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено речові права на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Враховуючи встановлені фактичні обставини та на підставі зазначених правих норм суд доходить висновку, що позивач, як єдиний спадкоємець за заповітом за померлою [PERSON] , який прийняв спадщину, набув право на спадкування за нею майна, котре увійшло до складу спадщини, зокрема, житловий будинок під [ADDRESS] та зазначені земельні ділянки. Суд не встановив обставин, які мали б наслідком усунення позивача від спадкування за [PERSON] чи обставин, які б свідчили, що спадкування ним за [PERSON] порушує права чи законні інтереси третіх осіб. Відтак суд дійшов висновку, що у позивача виникло право на набуття у власність зазначених об`єкта нерухомого майна в порядку спадкування за заповітом, водночас встановивши наявність формальних перешкод для нотаріального оформлення переходу права власності від спадкодавця до спадкоємця, які не впливають на зміст цього права. Відповідно до приписів частин 1, 2 і 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Зміст права власності виявляється у праві: володіння, користування, розпорядження (ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Суд враховує, як сталу практику правозастосування (елемент правової визначеності) зазначеної норми, позицію викладену в п.3.1. листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», відповідно до якої визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Враховуючи встановлені обставини та відповідно до вказаних вище норм законодавства суд доходить висновку, що матеріалами справи доводиться наявність законних підстав на набуття [PERSON] права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом та існування підстав для судового захисту такого права в установлений законом спосіб визнання права. Відтак суд уважає позовні вимоги обґрунтованими й такими, що підлягають до задоволення.

Outcome: approved