Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до відділу ДВС у місті Смілі Черкаського району Черкаської області про звільнення майна з-під арешту. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина, до якої входить трикімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 47, кв.м. За життя [PERSON] заповіту не склав. Після смерті чоловіка позивач, як спадкоємець першої черги за законом, прийняла спадщину в порядку ст.1269 ЦК України, внаслідок чого було заведено спадкову справу № 286/2022. По збігу встановленого строку для прийняття спадщини позивач звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак, під час оформлення спадкового майна було встановлено, що на все майно чоловіка постановою Смілянського міського відділу ДВС від 21.10.2009 АА №929602 накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження. Наявність вказаного обтяження позбавляє позивача можливості оформити право власності на спадкове майно. Оскільки в інший спосіб вона позбавлена можливості реалізувати своє право на спадкування, тому вимушена звернутись до суду з позовом про звільнення з-під арешту нерухомого майна, що належало [PERSON] . Ухвалою від 16 грудня 2024 року суд відкрив провадження у справі, визнав справу малозначною та постановив її розгляд проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судове засідання учасники справи не з`явились. Представник позивача адвокат Дем`яненко О.А. подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутності та відсутності позивача, позов підтримала у повному обсязі, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач про причини неявки свого представника суд не повідомив, відзиву до суду не подав, хоча про місце, день і час розгляду справи був повідомлений шляхом направлення судової повістки. Оскільки у судове засідання не з`явилися всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд прийняв рішення про розгляд справи без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України. У зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву та повторною неявкою його представника, зважаючи на те, що позивач не висловив своїх заперечень проти заочного розгляду справи, розгляд справи проведено в порядку заочного розгляду, передбаченого гл. 11 ЦПК України, про що судом постановлено ухвалу. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, які відповідають правовідносинам, врегульованим нормами ЦК України щодо права власності. [INFO] в м. Сміла Черкаської області помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] померлий доводився [PERSON] чоловіком. [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS] , що підтверджується рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 травня 2007 року по справі №2-1155/2007 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 07 червня 2007 року. За відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 11 грудня 2024 року на нерухоме майно [PERSON] накладено арешт постановою державного виконавця Смілянського міського відділу державної виконавчої служби Смілянського міськрайонного управління юстиції Нікітенка Ю.І. про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, АА № 929602 від 21.10.2009,\~ реєстраційний номер обтяження 9177603. 24 лютого 2024 року [PERSON] звернулась до Смілянської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину\~ на 1/3 частку у праві власності на квартиру [ADDRESS] , що залишилась після смерті [PERSON] . Постановою державного нотаріуса від 24 лютого 2024 року позивачу було відмовлено у видачі цього свідоцтва у зв`язку з наявністю діючого арешту на вказане майно, накладеного постановою Смілянського відділу ДВС Смілянського міськрайонного управління юстиції від 21.10.2009, серії АА №929602. 01 березня 2024 року адвокат Дем`яненко О.А. звернувся до відділу ДВС у місті Смілі із відповідним запитом. Листом від 05 березня 2024 року йому було повідомлено, що згідно бази даних Автоматизованої системи виконавчого провадження відносно боржника [PERSON] встановлено, що на виконанні у відділі перебували наступні виконавчі провадження: - №5840086 з примусового виконання виконавчого листа №2-2617, виданого 22.11.2007 Смілянським міськрайонним судом Черкаської області, про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] , яке завершене 16.04.2008; - №6244977 з примусового виконання виконавчого листа №2-2617, виданого 22.11.2007 Смілянським міськрайонним судом Черкаської області, про стягнення з [PERSON] на користь держави боргу, яке завершене 01.02.2008; - №8019699 з примусового виконання виконавчого листа №2-2617, виданого 22.11.2007 Смілянським міськрайонним судом Черкаської області, про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] , яке завершене 26.12.2011; - №9538789 з примусового виконання постанови №3-10817, виданої 24.09.2008\~ Смілянським міськрайонним судом Черкаської області, про стягнення аліментів з [PERSON] на користь держави боргу, яке завершене 24.11.2008. Одночасно адвокату було повідомлено, що встановити в рамках якого виконавчого провадження винесено постанову АА 929602 від 21.10.2009 не має можливості, оскільки матеріали виконавчих проваджень знищені. Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Як встановлено вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її . Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном. Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову)\~ і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37). Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником,\~ а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Такий же висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі №523/9076/16-ц виснувало, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі №761/23904/19 зауважив, що визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Судом встановлено, що [PERSON] звернулася до суду з позовом про зняття арешту з майна до відділу державної виконавчої служби у місті Смілі Черкаського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) як до відповідача. Однак, вказаний відділ ДВС не є ані боржником, ані особою, в інтересах якої накладено арешт. Разом з тим, із зібраних матеріалів справи, зокрема з листа відділу ДВС, вбачається, що на виконанні у цьому відділі перебувало чотири виконавчих проваджень, боржником у яких був [PERSON] . Водночас, три з них були завершені до винесення постанови про накладення арешту - № 5840086, № 6244977 та № 9538789. Відтак, на момент винесення постанови про накладення арешту діючим було лише одне виконавче провадження - №8019699 з примусового виконання виконавчого листа №2-2617, виданого 22.11.2007 Смілянським міськрайонним судом Черкаської області, про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] , яке завершене 26.12.2011. Таким чином судом встановлено, що заявлені [PERSON] вимоги и безпосередньо стосуються прав та обов`язків [PERSON] , в інтересах якої було накладено арешт на майно [PERSON] та на користь якої рішенням суду було стягнуто аліменти. Суд має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача (ст.51 ЦПК України). Однак, матеріали справи не містять будь - яких клопотань, поданих [PERSON] до початку першого судового засідання, про залучення до участі у справі інших осіб як співвідповідачів, або заміну неналежного відповідача на належного. Таким чином, у задоволенні позовних вимог [PERSON] , пред`явлених до виконавчої служби, необхідно\~ відмовити, оскільки вони, на думку суду пред`явлені до неналежного відповідача. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України. За змістом ч.1,2 наведеної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Оскільки суд не вбачає підстав для задоволення позову, судові витрати, що складаються із сплаченого судового збору, слід покласти на позивача. Докази на понесення відповідачем будь-яких судових витрат матеріали справи не містять. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed