Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-03 00:00:00

19.10.2023 року до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області звернувся позивач [PERSON] , за позовом про визначення місця проживання дитини до відповідача [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки і піклування управління - служби у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради . Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24.10.2023 року позовна заява залишена без руху в зв`язку з виявленими недоліками та позивачеві наданий строк для їх усунення. 02.11.2023 року позивачем усунені виявлені недоліки. 08.11.2023 року отримані відомості із Єдиного державного демографічного реєстру про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. 09.11.2023 року ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовчому судовому засіданні на 24.01.2024 року. 14.12.2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та зустрічна позовна заява [PERSON] , до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки і піклування управління - служби у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі матері у вихованні дитини Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 18.12.2023 року зустрічна позовна заява залишена без руху в зв`язку з виявленими недоліками та позивачеві за зустрічною позовною заявою наданий строк для їх усунення 21.12.2023 року позивачем за зустрічною позовною заявою усунені виявлені недоліки позовної заяви. 26.12.2023 року від позивача за первісною позовною заявою надійшла відповідь на відзив. 04.01.2024 року ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області зустрічна позовна заява прийнята до спільного розгляду із первісною позовною заявою 16.01.2024 року від відповідача за зустрічною позовною заявою надійшов відзив на зустрічну позовну заяву. 24.01.2024 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений на 20.03.2024 року за клопотанням представника відповідача. 20.03.2024 року в підготовчому судовому засіданні оголошена перерва до 29.05.2024 року. 29.05.2024 року закінчене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду в судовому засіданні на 18.07.2024 року. 18.07.2024 року в судовому засіданні оголошена перерва до 21.11.2024 року. 21.11.2024 року в судовому засіданні оголошена перерва до 13.12.2024 року 13.12.2024 року в судовому засіданні оголошена перерва до 23.01.2025 року 23.01.2025 року в судовому засіданні оголошена перерва до 04.03.2025 року Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 04.03.2025 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення Згідно заявлених позовних вимог за первісною позовною заявою позивач просить: визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом із батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 2013 року. В період шлюбу в них народився син - [PERSON] , [INFO] . Їхня сім`я проживала за адресою: [ADDRESS] . 01.04.2022 року відповідачка припинила шлюбні стосунки та вони стали проживати окремо. За рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17.07.2020 року у цивільній справі № 202/2537/20 шлюб між ними був припинений. З моменту припинення шлюбних відносин за спільною згодою з відповідачкою дитина залишилась проживати разом з ним. Всі обов`язки щодо виховання, матеріального забезпечення, фізиного та духовного розвитку дитини він несе самостійно. Відповідачка не навідує дитину за місцем її проживання та не приймає участі у її вихованні. Відповідачка покинула дитину та з моменту повномасштабного вторгнення Росії та оголошення воєнного стану в Україні вивезти дитину у безпечне місце відмовилась, зв`язків з дитиною не підтримує. Він працює на посаді доцента кафедри адміністративного права, процесу та адміністративної діяльності Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ , отримує постійний дохід, який дозволяє утримувати дитину. Станом на день подачі цієї заяви, дитина навчається в Маячківському ЗЗСО І-ІІІ ступенів імені академіків Левицьких. До цього дитина навчалася в середній загальноосвітній школі № 69 Дніпровської міської ради. Він постійно відвідує батьківські збори, в період дистанційного навчання, повністю контролює навчання сина, перебуває разом з ним, виконує домашні завдання. Враховуючи, що дитина з 2020 року проживає разом з ним та виявляє бажання проживати тільки з ним, вважає за необхідне встановити місце проживання дитини з ним. Зазначені обставини і стали підставою звернення до суду. Відповідачкою подана зустрічна позовна заява, згідно якої остання просить зобов`язати відповідача не чинити перешкод [PERSON] , у вихованні і вільному спілкуванні з дитиною [PERSON] , [INFO] . Визначити їй способи участі у вихованні сина - [PERSON] , [INFO] та спілкування з ним наступним чином: - Щорічний спільний відпочинок матері і дитини в період весняних та осінніх канікул тривалістю три дні без присутності батька; -Щорічний спільний відпочинок матері і дитини в період зимових і літніх канікул тривалістю п`ять днів без присутності батька -Щорічно у день народження дитини з 11 до 14 години без присутності батька -Необмежене спілкування з дитиною за допомогою будь-яких засобів зв`язку: мобільний, мережа Інтернет, програма Skype, Viber, Telegram, та інші засоби зв`язку, що не передбачають безпосереднього спілкування між матір`ю та сином; -Кожного парного року (2024, 2026 і т.д.) у святкові дні, які визначені КЗпП України (08 червня, 24 червня, 14 жовтня) з 10-00 години до 16-00 години з урахуванням навчального процесу без присутності батька. З можливістю відвідування культурно-масових, спортивних розважальних та оздоровчих закладів; -Кожного непарного року (2023, 2025 і т.д.) з 14-00 години 31 грудня до 14-00 години 01 січня без присутності батька, з можливістю відвідування місця фактичного проживання матері, культурно-масових, спортивних, розважальних та оздоровчих закладів. -Вільне спілкування із сином в шкільних та інших навчальних закладах у час вільний від навчального процесу, відвідування дитячих, змагань в період їх проведення. Зобов`язати відповідача у разі настання певних змін в житті дитини, зокрема, але не виключно, зміни місця проживання (перебування) дитини, місця навчання, надавати [PERSON] вичерпну інформацію про такі зміни негайно, але не пізніше двох календарних днів, з дня коли такі зміни настали. Позовні вимоги за зустрічною позовною заявою обґрунтовує тим, що відповідач чинить їй перешкоди, як матері у вихованні дитини та у спілкуванні з нею. Позивач переконана у тому, що відповідач та його сім`я налаштовують дитину проти неї, що шкодить або може зашкодити психологічному здоров`ю самої дитини та її світосприйняттю. Деякий час після розірвання шлюбу [PERSON] спілкувався з матір`ю із задоволенням. Мав тісний психоемоційний зв`язок з нею, але з часом все змінилося. Нікіта почав зневажливо ставитись до своєї матері, відмовлявся спілкуватись з нею, навіть ображав словами, не властивими дитині восьмирічного віку. Відповідач самостійно без відома позивача змінив місце проживання дитини, привіз сина до своїх батьків до Полтавської області, а у 2022 році самостійно навіть без інформування про це позивача, змінив і місце навчання дитини. Жодної інформації про дитину відповідач не надав. Про місце навчання дитини відповідачка довідалась із позовної заяви. Після чого одразу звернулась до навчального закладу письмово із проханням інформувати її про виникнення будь-яких ситуацій відносно дитини. На неодноразові прохання побачити дитину, поспілкуватись із нею та не налаштовувати дитину проти своєї матері відповідач не реагував та не реагує. У всіх мобільних застосунках, у мобільному телефоні дитини позивачка заблокована. Після початку збройної агресії проти України вона благала відповідача про можливість евакуювати дитину у безпечне місце за кордон за будь-яких умов. В тому числі була згодна та пропонувала, щоб дитину супроводжувала мати відповідача або ж сам відповідач, на що відповідач надав категоричну відмову. Відповідач не бажає вести будь-які перемовини з позивачем з приводу дитини, чим порушуються її права на належне материнське піклування про дитину, що й стало підставою звернення до суду із зустрічною позовною заявою. В судому засіданні позивач і представник позивача позовні вимоги за первісною позовною заявою підтримали за підставами, викладеними в первісній позовній заяві, також позивач пояснив, що після розірвання шлюбу мати дитини виїхала за кордон і більше чотирьох років була невідомо де. Дитина почала навіть забувати матір, син лише частково описував зовнішність матері. Будь-яких дій щодо спілкування з дитиною відповідачка не вчиняла. Навіть, коли розпочалась збройна агресії проти України він не заперечував проти того, щоб дитину вивезти до матері за кордон, але мати сказала про необхідність привезти дитину на пункт пропуску, але не конкретизувала на який також не узгодила місце перебування дитини. Тому він підтримує свої позовні вимоги і заперечує проти задоволення позовних вимог за зустрічною позовною заявою, щоб знову не травмувати дитину. Відповідачка та представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог за первісною позовною заявою заперечували, свої заперечення обґрунтовували тим, що будь-якого спору щодо місця проживання дитини між сторонами не має і подавши даний позов позивач намагається уникнути мобілізації. Позовні вимоги за зустрічною позовною заявою підтримали та просили їх задовольнити. При цьому відповідачка пояснила, що після народження дитини відносини між нею та чоловіком погіршились. Чоловік постійно перебував на роботі, а всі тяготи погляду за дитиною, ведення домашнього господарства були покладені на неї. Після того, як дитина підросла, вона настояла на тому щоб піти працювати. Але чоловік здійснював повний контроль за нею як вдома так і на роботі, вона не могла розпоряджатись навіть грошовими коштами, які заробляла. Чоловік приходив до неї на роботу і вчиняв сварки. Оскільки чоловік створив нестерпні умови їх спільного проживання, вона змушена була ініціювати питання розірвання шлюбу та стала проживати окремо, друзі допомогли їй із житлом. Але відповідач і тоді намагався контролювати її життя. З дитиною вона спочатку бачилась, але тільки в присутності бувшого чоловіка, який повністю контролював її спілкування з дитиною, присікав будь-які її пропозиції з приводу покращення організації дозвілля дитини, відвідування тих чи інших дитячих розважальних закладів. Міг в присутності дитини почати її ображати, принижувати, створювати у дитини негативну думку про неї . Така поведінка відповідача і була причиною її виїзду за кордон. Але вона бажає спілкуватись із сином, приймати активну участь у його житті та його вихованні. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: органу опіки та піклування управління - служби у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради не заперечував проти задоволення позовних вимог за первісною позовною заявою. Пояснивши, що з`ясувавши всі обставини орган опіки і піклування дійшов висновку про доцільність визначення місця проживання дитини разом з батьком, яким створенні належні умови для проживання та розвитку дитини . Щодо задоволення позовних вимог за зустрічною позовною заявою вважала, що ці вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки дитина протягом тривалого часу не спілкувалась із матір`ю, тому існує необхідність у налагодженні відносин між матір`ю та дитиною, можливо навіть із залученням спеціаліста-психолога. Спілкування потрібно відновлювати поступово, можливо спочатку це буде он-лайн спілкування, а в подальшому вже безпосереднє спілкування матері та дитини. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, заслухавши учасників розгляду справи, заслухавши думку дитини, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2013 року по 2020 рік. За Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17.07.2020 року у цивільній справі № 202/2537/20 шлюб між сторонами припинений, що підтверджується копією рішення суду. В період шлюбу в сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. Після розірвання шлюбу за взаємною згодою сторін син залишився проживати з батьком. Вирішуючи позовні вимоги про визначення місця проживання дитини, суд виходить з наступного . Відповідно до ч. 2 ст. 160 СК України - Місце проживання\~дитини,\~яка досягла\~десяти років,\~визначається за\~спільною згодою\~батьків та\~самої дитини. .\~ Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України - Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.1.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» - Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. З наданих суду доказів встановлено, що позивач у справі забезпечений житлом, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] , власником якої є батько позивача [PERSON] . Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов від 02.07.2020 року встановлено, що Родина [PERSON] , проживає в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] . Умови проживання задоволені, є централізоване опалення, є водо, електро, постачання. В наявності меблі, побутова техніка. Дитина має окреме спальне місце, стіл для навчання, облаштоване місце для дозвілля, одяг, взуття на всі сезони, книжки , зошити. Набір продуктів харчування відповідає віковим вимогам дитини. Батьком створені всі умови для повноцінного життя та розвитку дитини. В квартирі на момент огляду перебували батько і дитина. Хлопчик поводився доброзичливо, соціально адаптований . Згідно фотознімків до акту обстеження матеріально-побутових умов вбачається, що в квартирі, прибрано, затишно, квартира обладнана сучасними меблями. На фотознімках зображена дитина в домашній обстановці. Позивач, [PERSON] , працює та має постійний прибуток, що підтверджується довідкою з місця роботи. За місцем роботи характеризується позитивно, що підтверджується наданою суду характеристикою. В судовому засіданні була заслухана думка дитини [PERSON] , [INFO] , в присутності педагога [PERSON] . Син сторін пояснив, що він бажає проживати разом з батьком. З матір`ю він не бажає проживати, оскільки остання його залишила, перебувала за кордоном, не телефонувала йому. В даний час він проживає з батьком та дідусем і бабусею і бажає і в подальшому проживати з ними. Він не бажає спілкуватись з матір`ю та отримувати від неї подарунки. При цьому дитина з`явилась до суду доглянутою, добре вдягненою, дитина вільно спілкувалась та відповідала на питання учасників розгляду справи, почувала себе розкутою. Після пояснень дитини педагог пояснив, що дитина відповідала на питання щиро, відповідно до свого віку та розвитку. Будь-якого впливу на думку дитини зі сторони учасників розгляду справи не було. Згідно наданої суду характеристики на учня 3-А класу [PERSON] , [INFO] , встановлено, що дитина зарекомендувала себе як старанний працелюбний, уважний учень. Має навчальні досягнення достатнього рівня. Навчається в міру своїх сил, добре запам`ятовує навчальний матеріал. Виявляє логічне і творче мислення. Порушень дисципліни не має, охайно вдягнений. До виконання громадських доручень ставиться сумлінно. Батько приділяє належну увагу навчанню і вихованню сина. Відповідно до висновку органу опіки і піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] визнано за доцільне визначити місце проживання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , як таке, що відповідає інтересам дитини. Доводи відповідачки та її представника, що вирішення спору про визначення місця проживання дитини разом з батьком, є бажанням позивача уникнути мобілізації під час дії в Україні воєнного стану, суд вважає безпідставними, оскільки це лише припущення відповідачки та її представника, а рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно зі статтями 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків («Хант проти України» (HUNT v. UKRAINE), № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року)). Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним («Мамчур проти України» (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року)). Згідно зі статтею 141 СК України мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім прав батьків стосовно дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки стосовно батьків (стаття 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» ЄСПЛ зазначено, що права дитини мають перевагу над правами батьків. У справі «М. С. проти України» (рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року) визначено поняття «інтереси дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, щодо підтримки ідеї про те, що в усіх рішеннях, які стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Законодавство України не містить правових норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Водночас під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю потрібно розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України). Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Презумпція на користь матері в справах про опіку над дитиною не підтримується ані практикою на рівні ООН після прийняття Декларації, ані судового практикою Європейського Суду з прав людиниі не відповідає позиції Ради Європи і більшості держав-членів. У 21 столітті методологія з такою презумпцією, яку можна відхилити лише за «виняткових обставин» більше не є раціональною в частині прав, що гарантуються Конвенцією. Основна думка полягає в тому, що ця презумпція, за відсутністю доказів на користь зворотного, розглядає проживання дитини з батьком як таке, що не відповідає найкращим інтересам дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Цаунеґґер проти Німеччини», (ZAUNEGGER v. GERMANY), заява № 22028/04, § 46, 03 грудня 2009 року)). Оцінюючи надані докази суд вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] разом із батьком, виходячи з того, що між батьками дитини було досягнуто згоди щодо визначення місця проживання дитини, мати дитини не заперечувала проти проживання дитини з батьком, дитина сама виявляє бажання проживати саме з батьком . Доводи відповідачки, що між нею та позивачем відсутній спір з приводу визначення місця проживання дитини, суд вважає безпідставними. Оскільки наявність самих заперечень відповідачки проти задоволення позовних вимог за первісною позовною заявою, вже свідчить про наявність спору між сторонами. Крім того відсутність спору між сторонами щодо визначення місця проживання малолітньої дитини не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог з цього приводу, оскільки вирішення даного питання приводить до невизначеності правового положення дитини щодо її місця проживання та породжує спори між батьками. Тому враховуючи всі вищенаведені обставини, а також те, що батько належним чином піклується про дитину та здійснює її виховання. Забезпечив дитину всім необхідним для її гармонійного розвитку, дитина успішно навчається, відвідує гуртки, розвинена відповідно до свого віку, тривалий час проживала з батьком в комфортних для себе умовах. Тому зміна місця проживання всупереч бажанню дитини призведе до негативних змін у психологічному стані дитини, прикладанні зусиль для адаптування до нових умов проживання, порушення сталих зв`язків які виникли у дитини. Враховуючи, що проживання дитини з батьком не призвело до негативних змін у її розвитку, у рахуванням думки самої дитини та висновку органу опіки і піклування, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог за первісною позовною заявою про визначення місця проживання дитини разом з батьком. Вирішуючи позовні вимоги за зустрічною позовною заявою, суд виходить з наступного. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивачка за зустрічною позовною заявою виходить з того, що після припинення шлюбу та спільного проживання з відповідачем, останній чинить їй перешкоди у спілкуванні з дитиною та участі у її вихованні. Налаштовує дитину проти неї, не надає можливості будь-яким доступним способом поспілкуватись з дитиною. Відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимог за зустрічною позовною заявою виходить з того, що позивачка сама залишила дитину. Тривалий час з дитиною не спілкувалась, що призвело до того, що дитина почала її забувати. Вибуття матері із життя дитини призвело до психологічних страждань у дитини, тому він побоюється повтору цієї ж ситуації. Суд зазначає, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України). Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України). Учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21)). Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін (абзац 1 частини другої статті 18 СК України). Відповідно до ч.1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 157 СК України той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Відповідно до принципу 2 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асасамблеєю ООН 20.11.1959 року - Дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Принципом 6 цієї ж декларації передбачено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до п. 1 ст. 3 Конвенції з прав дитини, схваленою резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року) Конвенцію ратифіковано Постановою ВР України № 789-XII від 27.02.91\ - В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З пояснень наданих сторонами в судовому засіданні вбачається, що між сторонами існують складні відносини. Дитина проживає разом з батьком . Батько заперечує проти того, щоб син бачився з матір`ю посилаючись на те, що мати сама залишила родину та дитину, навіть коли проживала поряд не завжди виявляла бажання спілкуватись з дитиною посилаючись на зайнятість та втому. Також він боїться, що мати і в подальшому може зникнути із життя дитини, що знову стане психологічним випробуванням для дитини. Тому якщо і встановлювати способи у часті у спілкуванні та виховання дитини, то лише в його присутності. З наведеного вище суд приходить до висновку, що зі сторони відповідача все ж таки чиняться перешкоди позивачці у спілкуванні із сином та участі у його вихованні. В свою чергу позивачкою надані докази того, що вона характеризується позитивно. Зверталась до психолога та отримала висновок про результати психологічного обстеження . Також суд вбачає позитивні зміни в поведінці позивачки, яка зверталась до начального закладу та цікавилась навчанням сина. В судовому засідання виражала своє бажання спілкуватись із сином, приймати участь у його житті, і з цією метою згодна на певні обмеження та прикладення максимуму зусиль для налагодження взаємовідносин із дитиною . Тому значних перешкод для спілкування позивачки із сином та участі у його вихованні суд не вбачає. Оскільки лише спілкування з обома батьками може забезпечити гармонійний розвиток дитини. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року у справі № 753/15487/18 (провадження № 61-18994св19) вказано, що: «відповідно до статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Суд першої інстанції, встановивши, що між сторонами склались стосунки, які позбавляють позивача можливості регулярно спілкуватися з дітьми, відповідач чинить перешкоди у спілкуванні батька з дітьми, які проживають з матір`ю, дійшов правильного висновку про доцільність спілкування батька з дітьми без присутності матері». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 січня 2019 року в справі № 619/3051/17 (провадження № 61-42734св18) зазначено, що: «статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Суд з урахуванням доводів учасників розгляду справи та оцінюючи надані докази приходить до висновку, що позовні вимоги за зустрічною позовною завою в частині усунення перешкоди позивачеві у спілкуванні із сином зі сторони відповідача підлягають частковому задоволенню. При визначенні способів участі у спілкуванні та вихованні дитини, судом враховується, що позивачка за зустрічною позовною заявою, мати дитини, проживає на території іншої держави, тому визначати зустрічі з дитиною з певною періодичністю є неможливим і недоцільним. Також судом враховується, що на час вирішення спору дитина ще є малолітньою, в судовому засіданні дитини виразила свою позицію в тому, що вона не бажає спілкуватись з матір`ю, оскільки має образи по відношенню до неї. І така позиція дитини викликана тим, що мати протягом тривалого часу не бачилась з дитиною, не спілкувалась з нею та не прикладала всіх можливих зусиль для налагодження відносин із сином. Судом також враховується позиція представника органу опіки і піклування, виражена в судовому засіданні, яка виходила з того, щоб з метою найменшого травмування дитини, відсутності на неї тиску та примушування до того, що дитина не бажає робити, спілкування матері з дитиною потрібно розпочинати без особистих контактів, з використанням сучасних засобів зв`язку, щоб дитина звикла до спілкування з матір`ю, відновила довіру до неї та сама виразила готовність та бажання до розвитку спілкування з матір`ю. З урахуванням всіх цих обставин суд приходить до висновку, що до досягнення дитиною 14-річного віку спілкування дитини з матір`ю повине відбуватись за місцем проживання чи перебування дитини в присутності батька чи інших членів сім`ї, з якими проживає дитина, також за бажанням сторін таке спілкування може проходити і у присутності психолога або педагога. Після досягнення дитиною 14-річного віку та налагодженні відносин між матір`ю та дитиною спілкування позивачки може відбуватись і без батька дитини, але з урахуванням бажаня, стану здоров`я, занятості дитини за місцем її проживання чи перебування. Періодичність, способи, час, тривалість спілкування повинні завчасно погоджуватись між батьками та коригуватись з урахуванням об`єктивних та суб`єктичних факторів. Виходячи з викладеного суд вважає за можливе визначити наступні способи участі матері у спілкуванні та вихованні сина: - До досягнення сином 14 - річного віку, у присутності батька або іншого члена сім`ї, при бажанні будь-кого із батьків за участі психолога, в день народження дитини, в святкові дні з 10 до 14 години, а також в період перебування матері на території держави Україна, в будений день - у вільний для дитини від навчання та додаткових занять час протягом чотирьох годин, у вихідні та святкові дні з 10 до 17-00 години, з попереднім погодженням кількості буденних та вихідних днів між батьками, на території держави Україна, за місцем проживання дитини в межах населеного пункту, де проживає або перебуває дитина, з можливістю відвідування культурно-масових, спортивних, розважальних та оздоровчих закладів, в шкільних та інших навчальних закладах у вільний від навчального процесу час, з можливістю відвідування дитячих свят, спортивних та інших змагань в період їх проведення, за попередньою домовленістю з батьком не пізніше ніж за три дні з урахуванням стану здоров`я та самопочуття дитини ; - Після досягнення сином 14 - річного віку, без присутності батька, в день народження дитини та в святкові дні з 10 до 16 години, в період канікул протягом 5-10 ти днів за погодженням між батьками і дитиною, в період перебування матері на території держави Україна з погодженням часу та кількості днів між батьками з урахуванням бажання та зайнятості дитини, в межах населеного пункту, де проживає або перебуває дитина, за попередньою домовленістю з батьком не пізніше ніж за три дні. -Шляхом вільного спілкування з сином засобами телефонного, поштового, електронного зв`язку у вільний від занять, відвідування гуртків та інших обов`язкових для дитини занять час, підготовки до навчальних занять в межах загальноприйнятого часу для спілкування з урахуванням самопочуття та стану здоров`я дитини. В подальшому, виходячи з того, що син сторін дорослітишаме та звикне до спілкування з матір`ю , суд вважає, що зустрічі матері з дитиною коригуватимуться з урахуванням можливостей, бажання як батьків так і дитини. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України та враховуючи, що судом ухвалюється рішення про задоволення позовних вимог за первісною позовною заявою та часткове задоволення позовних вимог за зустрічною позовною заявою , суд вважає за можливе взаємозарахувати між сторонами понесені ними судові витрати по сплаті судового збору.

Outcome: partial