Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

У січні 2025р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського раи?онного суду м. Києва з позовом до відповідачки [PERSON] , в якому просив суд: - стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за договором позики від 21 лютого 2024р. (далі по тексту - договір позики) у розмірі 185000,0 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 21 лютого 2024р. між сторонами було укладено договір позики, у вигляді боргової розписки, відповідно до якого позивач надав відповідачці в борг 185000,0 грн., які відповідачка зобов`язалася повернути позивачу до 30 листопада 2024р. На момент подання позову до суду, відповідачка не виконала свого зобов`язання щодо повернення коштів за договором позики. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2025р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження і призначено справу в підготовче засідання. До судового засідання стороною позивача та відповідача було подано до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, при цьому сторона позивача підтримує заявлені позовні вимоги і не заперечує проти заочного розгляду справи, а сторона відповідача визнає заявлені позовні вимоги, зазначивши, що не виконані зобов`язання за договором позики, внаслідок погіршення фінансового становища сторони відповідача. За змістом ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Положеннями ч. 1 ст. 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 21 лютого 2024р. між сторонами було укладено договір позики, у вигляді боргової розписки, наступного змісту: «..Я, [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) 21 лютого 2024 року отримала в борг у [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) грошові кошти у сумі 185000 (сто всімдесят п`ять тисяч) гривень, які зобов`язуюсь повернути [PERSON] до 30 листопада 2024 року. 21.02.20024 Підпис [PERSON] ». У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Надаючи оцінку наведеній вище розписці з урахуванням наведених норм матеріального права та висновків Верховного Суду в подібних правовідносинах суд вважає доведеним факт укладання між сторонами договору позики, у вигляді боргової розписки. Даних, які б свідчили про повернення відповідачкою всіє всієї суми заборгованості позивачу судом не встановлено, в силу положень ч. 3 ст. 545 ЦК України. Передача та отримання відповідачкою зазначеної суми позики, підтверджується письмовим доказом, а саме розпискою від 21 лютого 2024р., а також заявою сторони відповідача про визнання позову. Статтею 610 ЦК України, передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт не виконання відповідачкою своїх зобов`язань за договором позики, а тому з метою захисту прав позивача, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за тілом позики у розмірі 185000,0 грн. Відповідно до ст. ст. 141, 142 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 50 відсотків судового збору - 925,0грн., та підлягає поверненню позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, шляхом зобов`язання Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві повернути останньому - 925,0 грн., згідно платіжної інструкції № 3733-ОАРК-ТСКС-М5КЕ від 08 січня 2025р.

Outcome: approved