Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із з вищевказаним позовом в обґрунтування якої посилався на наступне. Позивач проживав у цивільному шлюбі з [PERSON] . За період спільного проживання у них народився син [PERSON] , [INFO] .. З часом сімейні стосунки між сторонами розпалися та з січня 2025 року вони стали проживати окремо, позивач проживає разом із сином. Подружні стосунки між сторонами припинені, кожен з них має окрему сім`ю, сторони не пов`язані спільним господарством і побутом та не мають наміру в подальшому проживати разом як чоловік та дружина. Спроби примиритися між нами свого результату не принесли, та ми не бажаємо продовжувати шлюбні стосунки без почуття любові та довіри. З січня 2025 року позивач самостійно виховує та утримує малолітнього сина [PERSON] . Син перебуває на його утриманні та вихованні, він як батько дитини, здійснює належний догляд за ним, забезпечує всі його життєві потреби та розвиток. Крім цього, між сторонами досягнуто згоди стосовно місця проживання дитини, участі у його вихованні та утриманні. Оскільки мати дитини не приймає участі у вихованні та фінансовому забезпеченні дитини, не надає коштів на його утримання та не цікавиться розвитком дитини, з метою захисту прав дитини, оформлення документів щодо соціальної допомоги на дитину, яка виховується тільки одним із батьків, переміщення дитини без документального оформлення згоди від матері, і можливості стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, позивач просить суд встановити факт самостійного виховання і утримання ним сина [PERSON] , [INFO] та стягнути з [PERSON] на його користь аліменти на утримання дитини у розмірі у розмірі 1800 грн щомісячно. Позивач подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, на призначене судове засідання не з`явився. Відповідач також подала заяву до суду про розгляд справи без її участі, вказала що не заперечує проти задоволення позовних вимог, на призначене судове засідання не з`явилася. За таких обставин, у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе вирішити справу у відсутності сторін та без фіксування судового процесу, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк, без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, досліджуючи наявні докази по справі, встановив наступні обставини справи. Виходячи з вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] проживав у цивільному шлюбі з [PERSON] з 2023 року по січень 2025 року. За період спільного проживання у них народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується нотаріально засвідченою копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] видане 12.12.2024 року міським округом м. Ліверпуль, Великобританія, з перекладом на українську мову Батьками дитини вказані саме [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до Довідки №7319-000036303 про реєстрацію особи громадянином України заступника начальника УДМС у Чернівецькій області від 06.02.2025 року, [PERSON] , [INFO] , уродженець Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, м. Ліверпуль, гідно рішення УДМС у Чернівецькій області №15/2025 від 29.01.2025 року, набув громадянство України. З обставин наведених у позовній заяві, які не заперечуються сторонами, судом всиновлено, що сімейні стосунки між сторонами розпалися через різні погляди на життя між нами зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки та з січня 2025 року сторони по справі стали проживати окремо. Позивач разом із сином проживаю у [ADDRESS] , а [PERSON] проживає окремо у [ADDRESS] . Подружні стосунки фактично припинені, кожен з них має окрему сім`ю, не пов`язані спільним господарством і побутом та не мають бажання в подальшому проживати разом як чоловік та дружина. Спроби примирення свого результату не принесли, та вони не бажають продовжувати сімейні стосунки без почуття любові та довіри. З січня 2025 року позивач самостійно виховує та утримує малолітнього сина [PERSON] . Син перебуває на утриманні та вихованні позивача, він як батько дитини, здійснює належний догляд за ним, забезпечує всі його життєві потреби та розвиток. Крім цього, між батьками досягнуто згоди стосовно місця проживання сина, участі у його вихованні та утриманні. Відповідач не приймає участі у вихованні та фінансовому забезпеченні дитини, не надає коштів на його утримання та не цікавиться розвитком дитини, а також добровільної домовленості між батьками з приводу сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини не досягнуто. Оскільки мати дитини не приймає участі у вихованні та фінансовому забезпеченні дитини, не надає коштів на його утримання та не цікавиться розвитком дитини, а також оскільки домовленості між батьками з приводу добровільної сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини не досягнуто, суд вважає за доцільне стягнути з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання спільної дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1800 грн щомісячно. З метою захисту прав дитини, оформлення документів щодо соціальної допомоги на дитину, яка виховується тільки одним із батьків, переміщення дитини без документального оформлення згоди від матері і можливості стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, виникла потреба у юридичній фіксації факту самостійно виховання та утримання позивачем його малолітнього сина. Даючи оцінку доказам по справі, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Встановлення факту самостійного виховання малолітньої дитини необхідно для захисту прав та інтересів дитини. Також від встановлення факту самостійно виховання та утримання дитини виникає право позивача на отримання аліментів. Відповідно до ч. 1 ст.319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 13.06.2018 по справі № 822/2446/17, дійшов висновку, що поняття «одинокий батько» та «одинока матір» є тотожними, та зазначив: відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 (далі - Постанова Пленуму ВСУ), одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама. Позаяк, правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, вбачається можливим застосування аналогії поняття «одинокої матері», тлумачення якого зазначено у Постанові Пленуму ВСУ. Тобто, для набуття статусу «одинока матір», «одинокий батько», необхідні 2 факти: не перебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини. Обставини самостійного виховання, які визнаються сторонами, не підлягають доказуванню. У суду не має підстав сумніватись в достовірності цих обставин або добровільності ї їх визнання. Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або в твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч.1 ст. 184 СК України). При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст.183, 184 СК України. Нормами ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи, що неповнолітній син проживає разом з позивачем та перебуває на його утриманні і даний факт відповідачем не спростовується, суд дійшов висновку, що дитина потребує стабільної, щомісячної матеріальної допомоги з боку матері, яка має обов`язок по утриманню свого неповнолітнього сина. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів підлягають задоволенню, оскільки відомостей, що могли б свідчити про неможливість сплати аліментів відповідачем матеріали справи не містять, тому стягнути з відповідача на користь позивача аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 1800 грн, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому суд констатує що право позивача на стягнення аліментів прямо залежить від встановлення факту самостійного виховання і утримання ним дитини Юридична фіксація даного факту необхідно позивачу з метою захисту прав дитини, оформлення документів щодо соціальної допомоги на дитину, яка виховується тільки одним із батьків, переміщення дитини без документального оформлення згоди від матері, і можливості стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини. В силу приписів ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку про наявність достатніх доказів в сукупності, що підтверджують обставини справи, а тому позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Outcome: approved