Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

03.01.2025 року представник Товариства з\~обмеженою відповідальністю\~«Діджи Фінанс» звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» суму заборгованості за кредитним договором №100040341 від 14.04.2021 року у розмірі 27050,00 грн., судовий збір у розмірі 2422,40 грн. і витрати на правову допомогу у розмірі 6000,00 грн. Представник позивача посилається на те, що 14.04.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та\~\~ [PERSON] укладено Кредитний договір №100040341. Відповідно до умов Кредитного договору №100040341 від 14.04.2021 року, відповідачу були перераховані кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 10000,00 грн., строком на 30 днів. Згідно умов договору відступлення прав вимоги №05Т від 29.07.2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Мілоан» відступило право вимоги за кредитним договором №100040341\~від 14.04.2021\~року на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», яке відповідно набуло право вимоги до відповідача. Згідно договору відступлення прав вимоги №05Т від 29.07.2021 року сума боргу відповідача [PERSON] за кредитним договором №100040341 від 14.04.2021 року, перед новим кредитором Товариством з\~обмеженою відповідальністю\~«Діджи Фінанс» становить 27050,00 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 10000,00 грн., заборгованості за відсотками в розмірі 16050,00 грн. та заборгованості за комісійними винагородами в розмірі 1000,00 грн. Відповідач не виконав свого обов`язку та не повернув наданий йому кредит в строки, передбачені кредитним договором, у зв`язку з чим позивач просить позовні вимоги задовольнити. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Петренко В.С. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 07.01.2025 року було прийнято позовну\~заяву до\~розгляду та\~відкрито провадження\~по цивільній\~справі за\~позовною заявоюТовариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами у справі, у строки передбачені\~ст. 275 ЦПК України. Визначено відповідачеві п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Вказана ухвала судді була направлена на адресу відповідача [PERSON] [ADDRESS] , за якою він зареєстрований, згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру. При цьому суд зазначає, що відповідно до п.2 ч.7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Таким чином, відповідач про розгляд справи повідомлений належним чином, однак, у встановлений судом строк відповідачем не було подано відзиву на позов, не було надано заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно до ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відзиву на позов та заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України за згодою представника позивача Київським районним судом м. Одеси постановлена ухвала про заочний розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого. Судом встановлено, що 14.04.2021 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 100040341 між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] , відповідно до умов якого на умовах повернення, платності, строковості ТОВ «Мілоан» надало відповідачу у користування кредитні кошти в розмірі 10000,00 грн. строком на 30 днів, з 14.04.2021 року по 14.05.2021 року, зі сплатою відсотків та комісії згідно умов договору. Вказаний договір було підписано відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Згідно платіжного доручення №26748810 від 14.04.2021 року, ТОВ «Мілоан» здійснило перерахунок коштів в сумі 10000,00 грн. на банківську картку відповідача [PERSON] [NUMBER] *42. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором №100040341 від 14.04.2021 року за період з 14.04.2021 по 13.07.2024, та відомості про щоденні нарахуваня та погашення за кредитним договором, вбачається, що загальний розмір заборгованості відповідача за кредитним договором становить 27050,00 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 10000,00 грн., заборгованість за відсотками в розмірі 16050,00 грн. та заборгованість за комісійними винагородами в розмірі 1000,00 грн. 29.07.2021 року між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «Мілоан» укладено Договір факторингу №05Т від 29.07.2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Мілоан» відступило право вимоги за кредитним договором №100040341\~від 14.04.2021\~року на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», яке відповідно набуло право вимоги до відповідача. 27.09.2023 року представником позивача надіслано відповідачу досудову вимогу про погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №100040341 від 14.04.2021 року. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною першою ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною 1 ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII від 03.09.2015, який набрав чинності 30.09.2015, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. У статті 3 вказаного Закону визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 3 ст. 11 зазначеного Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону). Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина шоста статті 11 вказаного Закону). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі частина дванадцята статті 11 Закону № 675-VIII. Статтею 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Як вбачається з матеріалів справи, 14.04.2021 року між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 100040341, відповідно до умов якого на умовах повернення, платності, строковості ТОВ «Мілоан» надало відповідачу у користування кредитні кошти в розмірі 10000,00 грн. строком на 30 днів, зі сплатою відсотків та комісії згідно умов договору. Зі змісту кредитного договору вбачається, що його підписано позичальником одноразовим ідентифікатором та електронним підписом, що відповідає вимогам статтей 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію». У вказаному кредитному договорі сторони погодили умови кредитування, зокрема орієнтовну загальну вартість кредиту, надану виходячи із обраних ним умов кредитування, в тому числі розмір кредиту, процентна ставка за користування кредитом, строк дії кредиту, пільговий період, розмір відсотків, види та розміри комісій, а також відповідальність за порушення умов договору, тощо. Після підписання кредитного договору у сторін виникли взаємні права та обов`язки, зокрема, у позивача виникло зобов`язання надати кредитні кошти відповідачу, а у відповідача виникло зобов`язання оплачувати послуги банку, що виникають в результаті використання кредитних коштів, та повернути кредит. На підставі укладеного договору відповідач отримав кредит у розмірі 10000,00 грн. на картковий рахунок. Нормою ст. 639 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Отже, між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору кредитного договору, який оформлений сторонами в електронній формі з використанням електронного підпису. Також судом встановлено, що прийняті на себе зобов`язання за вказаним кредитним договором ТОВ «Мілоан» виконало своєчасно і повністю, надававши відповідачу кредиті кошти. Судом встановлено, що відповідачем порушено умови укладеного кредитного договору щодо погашення кредиту, оскільки кредит ним не повернуто, проценти не сплачені. 29.07.2021 року між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «Мілоан» укладено Договір факторингу №05Т від 29.07.2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Мілоан» відступило право вимоги за кредитним договором №100040341\~від 14.04.2021\~року на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», яке відповідно набуло право вимоги до відповідача. Суд погоджується з розрахунком позивача щодо заборгованості за кредитом (тіло кредиту). Щодо стягнення заборгованості за нарахованими відсотками суд зазначає наступне. Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. У справі що розглядається, сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Відтак суд встановив, що 14.04.2021 року сторони уклали договір, за умовами якого відповідач отримав строком на 30 днів кредитні кошти у національній валюті у розмірі 10000,00 грн., які зобов`язався повернути до 14.05.2021 року зі сплатою відсотків у розмірі 5250,00 грн., які нараховуються за ставкою 1,75 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здіснюється з дати, наступної за днем надання кредиту, по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування (п. 2.2.2. договору). Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. При цьому у матеріалах справи відсутні докази щодо продовження сторонами дії кредитного договору (пролонгація строку кредитування). Таким чином термін кредитування за даним договором закінчився 14.05.2021 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Такого висновку дійшла, Велика Палата Верховного Суду у справі № 444/9519/12 від 28.03.2018, а саме: право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже у справі що розглядається, право нараховувати проценти, передбачені умовами Договору про надання споживчого кредиту № 100040341 від 14.04.2021 року, припинилося 14.05.2021 року по закінченню строку кредитування, визначеного договором. Згідно наданого позивачем розрахунку, який міститься у матеріалах справи, по дату (14.05.2021 року), яку обумовили сторони договору, заборгованість [PERSON] становить 15250,00 грн., з яких: 10000,00 грн. заборгованість по основному боргу (тіло кредиту); 5250,00 грн. - заборгованість за відсотками. Таким чином, у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань по поверненню кредитних коштів за Кредитним договором існує заборгованість в сумі 15250,00 грн., яку підлягає стягнути з відповідача на користь позивача. При цьому, вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по комісії за надання кредиту в розмірі 1000,00 грн., суд виходить з наступного. 10 червня 2017 року набув чинності ЗУ «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст ст. 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення ч. 1, ч. 2, ч. 5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. На виконання вимог, у тому числі, п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (п. 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог ЗУ «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з ч.5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що: «у кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування». Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). В даному випадку позивачем в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням кредиту та за які позивачем встановлена одноразова комісія за видачу кредиту. Ураховуючи, що позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем, то вони є нікчемними відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування». Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 727/5461/23. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що оскільки позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням кредиту та за які позивачем встановлена одноразова комісія за видачу кредиту, відповідні положення кредитного договору є нікчемними в силу закону, а тому у задоволенні позовних вимог про стягнення комісії слід відмовити. У зв`язку з частковим задоволенням позову, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати пропорційно задоволеним вимогам, що становить судовий збір в розмірі 1365,75 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 3382,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial