Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 10 листопада 2015 року Святошинський районний суд м. Києва ухвалив рішення у справі №759/13146/15-ц, відповідно до якого з відповідача [PERSON] на користь ПАТ КБ «Правекс Банк» стягнуто заборгованість по кредиту, в тому числі прострочену 35\~825 доларів США, процентів, в тому числі прострочених - 19\~151,02 долари США, пені за прострочення сплати кредиту 8\~899,16 доларів США та нарахованої пені за прострочення плати по процентам 10\~201,36 доларів США, а всього - 74\~076,54 долари США та судовий збір в розмірі 3\~654,00 грн. Рішення набрало законної сили, проте станом на день подання позову воно не виконане і вважається простроченим. Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги розмір простроченого грошового зобов`язання, визначеного рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року, то станом на 23 лютого 2022 року розмір нарахованих 3% річних за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року становить 3\~272,02 долари США. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вважав, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за час прострочення. Тому просив стягнути з [PERSON] на користь АТ «Правекс Банк» 3% річних від простроченого грошового зобов`язання згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року у справі №759/13146/15-ц, що за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року становить 3\~272,02 долари США, що станом на 02 грудня 2024 року становить 136\~065,97 гривень та сплачений судовий збір у розмірі 2\~422,40 грн.. Ухвалою суду від 24 грудня 2024 року відкрито провадження у даній справі, ухвалено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Сторонам роз`яснено право подати до суду заяви по суті справи та встановлені строки для їх подання. 16 січня 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву в якій представник відповідача Масютін С.О. зазначив, що позовні вимоги необґрунтовані і задоволенню не підлягають. Так у позовній заяві позивач не зазначив про те, що 28 вересня 2020 року ним була подана заява до Святошинського районного суду м. Києва про поновлення строків пред`явлення виконавчого документа до виконання та видачу дубліката виконавчого документа. У поданій заяві позивачем зазначено і аргументовано, що 27 квітня 2016 року Святошинським районним судом м. Києва було видано виконавчі листи у справі №759/13146/15-ц. 23 грудня 2016 року державним виконавцем Святошинського районного відділу ДВС м. Київ ГТУЮ Козар О.П. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, позивачу у справі АТ «Правекс Банк» (стара назва ПАТ КБ «Правекс-Банк»). Видачу дубліката виконавчого документа та поновлення строків для його пред`явлення позивач також обґрунтовував великим об`ємом внутрішньої документацї та документообігом при передачі документів зовнішнім компаніям, які надають послуги з представництва інтересів АТ «Правекс Банк», виконавчі листи по справі №759/13146/15-ц були втрачені. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2020 року заява про поновлення строків пред`явлення виконавчого документа до виконання та видачу дубліката виконавчого документа залишена без задоволення. З 2016 по 2020 р.р. позивач не здійснив жодних дій стосовно поновлення виконавчого провадження, постанову державного виконавця Святошинського районного відділу ДВС м. Київ ГТУЮ Козар О.П. від 23 грудня 2016 року не оскаржив. Порушення грошового зобов`язання у розумінні частини другої ст. 625 ЦК України полягає у простроченні його виконання, тобто несвоєчасній передачі (сплаті) грошових коштів. Прострочення виконання грошового зобов`язання як підстава застосування передбаченої ст. 625 ЦК України відповідальності у виді сплати 3% річних та інфляційних втрат кредитора настає з моменту порушення боржником покладеного на нього обов`язку зі сплати відповідної грошової суми на користь кредитора, у тому числі у зв`язку з початком невиконання такого, що набрало законної сили рішення суду про повернення безпідставно отриманих грошових коштів. Враховуючи обставини цієї справи, датою виникнення зобов`язання з повернення безпідставно отриманих коштів та зобов`язання із застосування встановленої приписами статті 625 ЦК України цивільно-правової відповідальності за його порушення є дата набрання законної сили судовим рішенням, в якому спростовано наявність обов`язку, добровільне виконання якого потерпілим зумовило виникнення зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави. Після набрання законної сили судовим рішенням №759/13146/-16-ц спірну грошову суму в розмірі 35\~825 доларів США слід оцінювати як користування чужими коштами. Враховуючи, що сторони не врегулювали відносини щодо користування чужими коштами, після набрання рішенням законної сили відповідач не перерахував спірну суму на користь банку, то до цих відносин застосовується загальне правило ч.2 ст. 625 ЦК України. Відмітив, що у постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15 Верховний Суд України доходив висновку про те, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень врегульовані ЗУ «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України); дія ст. 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а ч. 5 ст. 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. На підставі принципів справедливості, розумності і добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) на суб`єкта відповідальності не може бути покладено майновий тягар, який є очевидно непропорційним характеру і наслідкам його власної поведінки. Так само неприпустимим є заохочення будь-якої недобросовісності з боку кредитора (потерпілої особи). У зв`язку з викладеним при вирішенні питання про виникнення у боржника обов`язку зі сплати процентів річних та інфляційних втрат за приписами ст. 625 ЦК України потрібно брати до уваги й те, що порушення прав та інтересів кредитора може бути викликано також і його власною необережністю або умислом. Принцип добросовісності є загальноправовим принцим, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Тому, оскільки дії позивача призвели до збільшення періоду прострочення, вважав їх недобросовісними. Також на його думку позивач порушив строки позовної давності. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. Тому з урахуванням викладеного, позивач, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання з 18 липня 2023 року на 10 листопада 2015 року. Тому, на думку відповідача, звернення в серпні 2015 року до суду з позовом і вимогою про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строки дії кредитного договору. На час звернення з такою вимогою вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Довідка, надана позивачем щодо розміру заборгованості за нарахованими процентами за договором, належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (позивача), яка може вносити і вносить відповідні зміни і при розгляді вказаної справи позивачем не спростована. Тому вважає, що сума трьох процентів річних від суми прострочення грошового зобов`язання за кредитним договором не доведена. Тому, оскільки позивачем на підтвердження позовних вимог не надано належних та допустимих доказів нарахованої суми заборгованості по процентам, та заборгованості за простроченими процентами, які утворились на дату подачі позову до суду просив у позові відмовити у повному обсязі. 22 січня 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача зазначив, що втрата виконавчих документів, наявність ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 27 березня 2020 року про залишення без задоволення заяви представника АТ «Правекс Банк» про поновлення строків пред`явлення виконавчого документа до виконання та видачу дубліката виконавчого листа, наявність ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2020 року про залишення без задоволення заяви представника АТ «Правекс Банк» про поновлення строків пред`явлення виконавчого документа до виконання та видачу дубліката виконавчого документа не є підставою спростування заборгованості, визначеної рішенням Святошинського районного суду м. Києва, у справі №759/13146/15-ц, згідно якої задоволений позов ПАТ КБ «Правекс Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Вказаним рішенням з [PERSON] на користь банку стягнуто заборгованість по кредиту, в т.ч. простроченої 35\~825 доларів США, процентів, в т.ч. прострочених 19\~151,02 долари США, пені за прострочення плати по процентам 10\~201,36 доларів США, всього 74\~076,54 долари США та судового збору в розмірі 3\~654,00 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, яка передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. Право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Відповідач своїх обов`язків по поверненню кредиту не виконав. Так, станом на 23 лютого 2022 року розмір нарахованих 3% річних від суми заборгованості, визначеної рішенням суду, за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року становить 3\~272,02 долари США, що станом на 02 грудня 2024 року становить 136\~065,97 гривень. Таким чином, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року у справі №759/13146/15-ц встановлено, що [PERSON] має невиконане грошове зобов`язання перед банком у вищевказаних сумах. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Тому, оскільки рішення суду є обов`язковим, зокрема й для відповідача, та з огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з виплати суми заборгованості, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України. Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Тому з урахуванням викладеного просив позов задовольнити повністю. 04 лютого 2025 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких представник відповідача зазначив, що 27 березня 2020 року відповідно до ухвали Святошинського районного суду м. Києва по цивільній справі №759/13146/15-ц, судом встановлено, що за заявою про видачу дубліката виконавчого документа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, заявник звернувся лише в березні 2020 року, тобто після спливу більше трьох років з моменту повернення виконавчого документа. Крім цього судом встановлено, що позивачем при подачі заяви про поновлення строків пред`явлення виконавчого документа до виконання та видачу дубліката виконавчого документа та доданих до неї письмових документів, суду не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження втрати виконавчого листа. Крім цього судом зазначено, що заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що стягувачем вживалися заходи щодо належного виконання боржником рішення суду, яке набрало законної сили; також не надано доказів, які б вказували на безпосереднє унеможливлення або ускладнення можливості вчинення процесуальних дій стягувачем у визначений законом строк, а також заявником не надано доказів, які б підтверджували об`єктивну неможливість стягувача вчинити всі можливі дії, спрямовані на пред`явлення виконавчого документа до виконання у строки, визначені законодавством України. Якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі ст. 1050 ЦК України. Разом з цим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 13 березня 2023 року у справі №554/9126/20 (провадження №61-13760сво21) зазначила, що натуральним зобов`язанням є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція ст. 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор у натуральному зобов`язанні не має права нараховувати три проценти річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі №757/44680/15-ц (провадження №61-32171сво18). Натуральним зобов`язанням є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція ст. 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3% річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (див. Постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі №757/44680/15-ц (провадження №61-32171сво18). Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги тільки позову про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі незрозуміла ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до заявленої вимоги. Приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги пред`являє тільки позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, без відповідної вимоги про стягнення задавненої вимоги на яку нараховуються 3% річних та інфляційних втрат, оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника може пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. Судом встановлено, що позивач, маючи статус кредитора не реалізував своїх прав на звернення у встановлені законом строки до примусового виконання рішення суду щодо стягнення заборгованості за кредитом, втративши своє право вимоги на примусове виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором та рішенням суду. Тому вважає, що зобов`язання відповідача є задавненим, у зв`язку з чим набуло характеру натурального зобов`язання. Тому у кредитора, для охорони інтересів боржника була можливість пред`явити позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги, або після відкриття виконавчого провадження. Тому за вказаних обставин у позові слід відмовити. Дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 18 липня 2006 року між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Правекс-Банк», та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №456-005/06Р, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит на загальну суму 46\~000 доларів США на строк до 18 липня 2023 року, зі сплатою 12% річних (а.с. 19-22). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс-Банк» стягнута заборгованість по кредиту, в тому числі прострочена 35\~825 доларів США, проценти, в тому числі прострочені 19\~151,02 долари США, пеня за прострочення сплати кредиту 8\~899,16 доларів США та нарахована пеня за прострочення плати по процентах 10\~201,36 доларів США, а всього 74\~076,54 долари США, та судовий збір в розмірі 3\~654,00 гривні (а.с. 53-54). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Так, у частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідач та його представник не заперечували того факту, що відповідач своєчасно не сплатив кошти за рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року у справі №759/13146/15-ц. Розрахунок вимог банку у зв`язку з неповерненням відповідачем кредитної заборгованості за кредитним договором №456-005/06Р від 18 липня 2006 року, за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року, є вірним. (а.с.27). Крім того, за змістом ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Інфляційні втрати щодо заборгованості це своєрідне «здешевлення», якого зазнає заборгованість (грошове зобов`язання) внаслідок інфляції. Інфляція це знецінювання грошей, що супроводжується ростом цін на товари і послуги. Оскільки рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року з відповідача на користь позивача було стягнуто саме кошти, які боржник повинен був сплатити, суд прийшов до переконання, що між сторонами є саме грошові зобов`язання. Відповідно до рішення Верховного суду України №918/329/16 від 26 квітня 2017 року, правовий аналіз положень ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього кодексу, за час прострочення законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Враховуючи викладене, позивач, з метою захисту своїх майнових прав та інтересів має право звернутися до відповідача [PERSON] з вимогою про стягнення 3% річних від суми заборгованості, визначеної рішенням суду за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року, що становить 3\~272,02 долари США. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне позов задовольнити, стягнути з відповідача на користь позивача три проценти річних від простроченого грошового зобов`язання в сумі 3 272,02 долари США, що станом на час винесення судом рішення - 11 березня 2025 року, становить 135 091,88 грн. (3272,02 долари США х 41,2870 грн. - офіційний курс долара США). Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.

Outcome: approved