Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

У квітні 2020 року [PERSON] звернулась до Володарського районного суду Донецької області з позовом до [PERSON] про становлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя. У редакції позовних вимог від 31 січня 2022 року, викладених представником позивача - адвокатом Ковальським С.В. (свідоцтво, ордер т.1 а.с.202, 203) позивачка [PERSON] просила суд: 1) встановити факт про проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] з [PERSON] в період з 05 грудня 2007 року по 17 листопада 2019 року; 2) визнати спільною власністю подружжя кв. [ADDRESS] , автомобіль Toyota Yaris, дата державної реєстрації - 19 жовтня 2012 року, червоного кольору, номерний знак [NUMBER] , автомобіль Nissan Х-Тrail, дата державної реєстрації - 13 квітня 2017 року, номерний знак [NUMBER] ; 3) визнати за [PERSON] право власності на автомобіль Toyota Yaris, дата державної реєстрації - 19 жовтня 2012 року, червного кольору, номерний знак [NUMBER] , заливши у власності відповідача автомобіль Nissan Х-Тrail, дата державної реєстрації - 13 квітня 2017 року, номерний знак [NUMBER] ; 4) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за частку у майні - кв. [ADDRESS] та кв. [ADDRESS] у розмірі 1 949 080,00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що сторони познайомились у 2005 році. Позивачка працювала в м. Маріуполі на посаді тренера, відповідач - капітаном на великогабаритних суднах. З квітня 2006 року сторони проживали разом у квартирі [PERSON] у м. Маріуполь, утримували один одного, фактично виконували сімейні обов`язки, мали спільний бюджет, вели сумісне господарство. Вказується, що [PERSON] з 14 листопада 1997 року була розлучена, у шлюбі не перебувала. Відповідач [PERSON] на початку їх стосунків перебував у шлюбі, але фактично із своєю дружиною не проживав; 04 листопада 2007 року рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя шлюб було розірвано. [INFO] у сторін народилась донька - [PERSON] . Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 01 липня 2020 року з відповідача стягнуто аліменти на тримання доньки [PERSON] у розмірі 5 000,00 грн щомісячно. Протягом всього часу сумісного проживання позивачка виказувала бажання зареєструвати шлюб, але відповідач казав, що йому це не потрібно, що кохає її і так. Заради збереження сім`ї позивачка змирилась із цим. Коли вона була у відрядження, відповідач мешкав разом із їх донькою, займався її вихованням та побутом, тобто їх відносини мали такий характер, що притаманний чоловіку та дружині. Серед людей їх такими і вважали. Позивачка дуже часто знаходилась по роботі у м. Києві і з часом у неї з`явилась можливість працювати у м. Києві і переїхати туди разом із родиною. У 2014 році сторони вирішили переїхати у м. Київ та придбати там квартиру. На той період, перебуваючи у фактичних шлюбних стосунках, сторони придбали 3 автомобіля, які були зареєстровані за відповідачем: - автомобіль Toyota Yaris, номерний знак [NUMBER] , придбавався для потреб позивачки, яка фактично ним і користується; - автомобіль Nissan Х-Тrail, номерний знак [NUMBER] , який знаходиться у користуванні відповідача; - автомобіль Chevrolet Aveo, 2006 року випуску, сірого кольору. 16 жовтня 2014 року відповідач уклав з ТОВ «Територіальне міжгосподарче об`єднанням «Ліко-Холдінг» Договір про бронювання квартири для передачі у власність № 2741/АЕ-305 для придбання у новобудові 2-х кімнатної кв. [ADDRESS] . 18 травня 2016 року право власності на вказану квартиру було зареєстровано за відповідачем. При цьому позивачка приймала участь у купівлі квартири, її обладнанні та ремонті. Між сторонами була домовленість, що ця квартира придбавається для проживання позивачки та доньки сторін. Коли позивачка не мешкала у зв`язку з роботою у м. Маріуполі, а була у м. Києві, то проживала у цій квартирі і вважала її спільною власністю подружжя. 26 лютого 2018 року відповідач уклав з ТОВ «Територіальне міжгосподарче об`єднанням «Ліко-Холдінг» Договір купівлі-продажу однокімнатної кв. [ADDRESS] . На початку 2019 року стосунки між сторонами погіршились, а у листопаді 2019 року позивачка повідомила відповідача, що буде переїжджати до м. Києва. Сторони вирішили розірвати стосунки, домовились, що позивачка разом із дитиною переїде і буде мешкати у кв. [ADDRESS] , а він переїде з квартири позивачки у м. Маріуполі до свого будинку, а кв. [ADDRESS] залишиться йому. Потім відповідач приїде до м. Києва і зареєструє право власності на двокімнатну квартиру на позивача та доньку. Позивачка вказує, що з 17 листопада 2019 року фактичні відносини між сторонами припинились, коли вона приїхала до м. Києва на тренувальний збір. З 10 грудня 2019 року відповідач вже не відповідав на дзвінки позивача та дзвінки доньки. У 2020 році, повернувшись з Іспанії, позивачці стала відомо, що відповідач у 2019 році продав спірні квартири, а також продав своє домоволодіння у м. Маріуполі. Позивачка зазначає, що вказане майно було придбано сторонами у період їх сумісного проживання, позивачка своєю працею та коштами приймала участь в його придбанні та утриманні. Посилаючись на норми Сімейного кодексу (далі - СК) України просить позов задовольнити (т.1 а.с.210-217). Ухвалою судді Володарського районного суду Донецької області від 28 квітня 2020 року справу за підсудністю передано для розгляду до Голосіївського районного суду міста Києва (т.1 а.с.35). Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва від 28 травня 2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження (т.1 а.с.41). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року витребувано відомості щодо розірвання шлюбу [PERSON] ; витребувано від АТ КБ «ПриватБанк» відомості щодо наявності депозитних вкладів, відкритих на ім`я [PERSON] (т.1 а.с.73). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року задоволено заяву про забезпечення позову, накладено арешт на автомобіль Toyota Yaris, номерний знак [NUMBER] , який зареєстрований за [PERSON] (т.1 а.с.161-163). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 13 лютого 2023 року закрито підготовче провадження у справі (т.2 а.с.11). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду (т.2 а.с.21-23). Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 січня 2024 року апеляційну скаргу представника позивачки [PERSON] на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року залишено без руху (т.2 а.с.79, 80). Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року поновлено строк на апеляційне оскарження ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року (т. 2 а.с. 91). Постановою Київського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року скасовано, справу повернуто до суду першої інстанції для продовження розгляду (т. 2 а.с.101-106). Протоколом передачі справи раніше визначеного складу суду від 06 травня 2024 року справу передано для розгляду судді А.В.Слободянюк (т.2 а.с.110). Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва від 10 травня 2024 року справу прийнято для розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (т.2 а.с.111,112). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2024 року прийнято уточнену позовну заяву в редакції від 31 січня 2022 року (т.2 а.с.144-146). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2024 року витребувано від Мінсоцполітики України інформацію щодо внутрішньо переміщених осіб відносно [PERSON] (т.2 а.с.141,142). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 27 листопада 2024 року підготовче судове засідання закрито, призначено справу для розгляду по суті (т.2 а.с.155,156). Згідно з відповіддю № 6031573 від 21 травня 2024 року з Єдиного державного демографічного реєстру відвідач [PERSON] зареєстрований у [ADDRESS] (т.2 а.с.113) Судом розміщувались оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України про розгляд даної справи від 21 травня 2024 року, від 27 липня 2024 року, від 11 жовтня 2024 року, від 30 листопада 2024 року, від 15 січня 2025 року та від 14 лютого 2025 року (т.2 а.с.117,125,149,158,169,177). Позивач та відповідач, будучи належним чином повідомленими про судовий розгляд, у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Представник позивача в судовому засіданні підтримала вимоги позовної заяви з підстав, викладених у ній, просила позов задовольнити. Додатково пояснила суду, що всі докази сумісного проживання та придбання майна стороною позивача були подані до суду. Сторони сумісно проживали однією сім`єю у м. Маріуполі, та після його окупації вивезти такі докази, як світлини сім`ї, вже не було можливості. Доступ до квартири у м. Києві, де зберігались особисті речі позивачки, через дії відповідача у неї також був відсутній. Наразі позивачка разом із дитиною сторін проживає за кордоном. Допитана в судовому засіданні в якості свідка зі сторони позивача [PERSON] суду показала, що вона є рідною сестрою позивачки, проживала також у м. Маріуполі. Повідомила, що у квітні 2006 року позивачка завагітніла від відповідача, сторони почали жити разом у квартирі позивачки, відповідач розлучився із попередньою дружиною. Повідомила, що сторони жили як звичайна сім`я, у них все було спільне, разом відпочивали у Прикарпатті, мали спільних друзів, виховували дитину. Юля була тренером зі стрибків у воду, коли від`їжджала до м. Києва на змагання, то з дитиною був відповідач. Коли відповідач ходив у рейс (приблизно до пів року) та позивачка була у відрядженні, то з дитиною допомагала свідок. У [PERSON] була знижка на придбання квартири, тому вона знаходила квартири, а відповідач вкладав кошти. Сторони придбали автомобіль для позивачки, у купівлю якого позивачка також вклала свої кошти, отримані від продажу іншого свого автомобіля. У сторін були розмови, що однокімнатна квартира у майбутньому буде належати доньці сторін. Десь з листопада 2019 року сторони вже не жили разом, оскільки відносини дуже погіршились, відповідач почав ревнувати позивачку, хоча приводів вона не давала. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання ; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивач не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, покази свідка, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. При оспорювані або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. За загальним правилом, встановлення фактів, що мають юридичне значення, в цивільному судочинстві відбувається в порядку окремого провадження. Разом з тим, за наявності спору про право, який випливає зі встановленого факту, такі справи мають розглядатися в порядку позовного провадження. Незалежно від того, в якому порядку розглядається справа про встановлення факту, що має юридичне значення, у заяві чи позовній заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено, зокрема, який факт заявник просить встановити, з якою метою і причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт. Саме мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. Відповідно до положень ст. 3 Сімейного Кодексу України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити такі факти: спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 554/8023/15-ц). Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. За змістом положень статті 74 СК України у разі пред`явлення позову про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, позивач повинен довести початок і кінець такого проживання, а також набуття в цей період спірного майна. Обставини проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, існування між ними відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, а також набуття ними спільного майна у цей період має бути підтверджено належними і допустимими доказами. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суд має встановити факт створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 11). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Жовтневим відділом реєстрації актів громадянського стану міста Маріуполя Донецької області, актовий запис № 801 від 14 листопада 1997 року, після розірвання шлюбу з громадянином [PERSON] , прізвище позивачки було змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] » (т.1 а.с.220). Відповідно до повного витягу № 00031575011 від 09 липня 2021 року з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу, рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 грудня 2007 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Актовий запис № 16 Жовтневого відділу державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області складено 15 січня 2008 року, свідоцтво № [NUMBER] (т.1 а.с.177-178). В обґрунтування позовних вимог щодо встановлення факту проживання однією сім`єю позивач повідомляє, що від фактичних шлюбних відносин у сторін народилась донька. Як вбачається зі свідоцтва про народження, виданого Центральним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Донецької області, актовий запис № 156 від 09 лютого 2007 року, [INFO] народилась [PERSON] . У графі батьки записано: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , свідоцтво видано повторно 14 листопада 2019 року (т.1 а.с.14). Зокрема, відповідно до повного витягу № 00025207516 від 14 січня 2020 року з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження [PERSON] , [INFO] , підставою для внесення відомостей про батька [PERSON] є заява про визнання батьківства № 59/08-58 від 10 травня 2007 року (т. 1 а.с. 221-225). Відповідно до рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 липня 2020 року (справа № 263/466/20) стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 5000,00 грн на утримання до повноліття дитини - [PERSON] (т.1 а.с.65-67). За змістом наявного в матеріалах справи акту про фактичне місце проживання, складеного головою правління ОСББ «Металургів 129», вбачається, що фактичним місцем проживання [PERSON] разом із [PERSON] та [PERSON] є адреса: [ADDRESS] (т.1 а.с. 16). Як вбачається із Договору поруки № Р1/1253583 від 23 жовтня 2012 року, [PERSON] визначена поручителем за зобов`язаннями [PERSON] , які виникли із Кредитного договору № Р1/1253582 від 23 жовтня 2012 року (т. 1 а.с. 17-18). Також 09 жовтня 2017 року відповідачем [PERSON] було видано довіреність [PERSON] вчиняти від його імені дії, спрямовані на придбання нерухомого майна. Довіреність дійсна до 08 жовтня 2020 року (т.1 а.с. 19). Стороною позивача були надані копії санаторно-курортних книжок, відповідно до яких позивач [PERSON] та [PERSON] проходили лікування з 19 липня 2010 року по 31 липня 2010 року в Медично-реабілітаційному центрі «Миргород» та були поселені в одній кімнаті [ADDRESS] (т.1 а.с. 232-246). Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Вирішуючи питання про встановлення факту проживання позивача та відповідачки однією сім`єю без реєстрації шлюбу шлюб приймає до уваги наявність у сторін спільної доньки, 2007 року народження, а також зафіксовані факти сумісного проживання сторін в акті про фактичне місце проживання сторін. Суд приймає до уваги і надані стороною позивача докази (копії санітарно-курортних книжок), з якого вбачається спільний відпочинок сторін. Такі обставини щодо факту спільного проживання однією сім`єю також підтвердила допитана у ході судового розгляду свідок, покази якої не викликають сумніву в їх правдивості та не суперечать іншим доказам у справі. Приймаючи рішення щодо встановлення факту проживання сторін однією сім`єю суд вважає підтвердженим наявність взаємних прав та обов`язків сторін, що вбачається з наданої відповідачем довіреності на придбання позивачкою нерухомого майна та наявність зобов`язань позивачки як поручителя за кредитними зобов`язаннями відповідача. Отже, суд оцінивши кожен окремий доказ у їх взаємозв`язку та надавши оцінку сукупності таких доказів, вважає доведеним належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами факт спільного проживання позивача та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Стосовно періоду проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу суд виходить із того, що, як встановлено судом, рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 грудня 2007 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , однак рішення суду набрало законної сили з 04 січня 2008 року. З огляду на вказані обставини початок спільного проживання сторін має бути визначений 04 січня 2008 року та кінець періоду спільного проживання - 17 листопада 2019 року. Враховуючи наведене, судом встановлено факт проживання сторін у період з 04 січня 2008 року по 17 листопада 2019 року однією сім`єю як подружжя без реєстрації шлюбу. Стосовно вимог позивача про поділ майна, набутого сторонами під час фактичного спільного проживання однією сім`єю, суд дійшов висновку, що такі вимоги позивача підлягають до задоволення, з огляду на наступне. За правилами частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Згідно з частиною другою статті 74 СК України на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Вирішуючи вимоги про поділ такого майна, суд виходив з наступного. Судом встановлено, що за Договором купівлі-продажу квартири від 26 лютого 2018 року, укладеним між ТОВ «Територіальне міжгосподарче об`єднанням «Ліко-Холдінг» та [PERSON] , останній придбав у власність однокімнатну кв. [ADDRESS] , договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Байдик Т.М. 26 лютого 2018 року, реєстраційний № 123 (т.1 а.с.20). Відповідно до витягу з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26 лютого 2018 року право власності на кв. [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (т.1 а.с.21). Надалі, відповідно до витягу з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29 січня 2020 року, власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 5539, укладеного 04 грудня 2019 року, видавник - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Федоренко В.В. (т.1 а.с.27). Ринкова вартість кв. [ADDRESS] згідно Звіту ТОВ «Експертно-оціночна компанія «Метр» (оцінювач [PERSON] , повноваження (т.1 а.с.107) станом на 15 лютого 2021 року складає 2 366 740,00 грн (т.1 а.с.100-105). Також відповідно до Додаткового договору № 1 від 31 березня 2016 року до Договору № 2741/АЕ-305 про бронювання квартири для передачі у власність від 16 жовтня 2014 року, який укладено ТОВ «Територіальне міжгосподарче об`єднання «Ліко-Холдінг» з [PERSON] , у власність останнього передається кв. [ADDRESS] . Вказана квартира за актом № 286 прийому-передачі квартири від 04 квітня 2016 року передана інвестору [PERSON] (т.1 а.с.22-24). Відповідно до витягу з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 травня 2016 року право власності на кв. [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (т.1 а.с.26). Надалі, відповідно до витягу з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29 січня 2020 року власником кв. [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 1020, укладеного 09 грудня 2019 року, видавник - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мединська Н.В. (т.1 а.с.28). Ринкова вартість кв. [ADDRESS] згідно Звіту ТОВ «Експертно-оціночна компанія «Метр» (оцінювач [PERSON] , повноваження (т.1 а.с.95) станом на 15 лютого 2021 року становить 1 531 420,00 грн (т.1 а.с.88-94). Окрім того, за повідомленням Головного сервісного центру МВС від 26 лютого 2025 року № 31/559А3-4718-2025 у власності відповідача [PERSON] станом на 25 лютого 2025 року перебувають автомобіль Nissan Х-Тrail, 2017 року випуску, № кузова [NUMBER] , та автомобіль Toyota Yaris, 2012 року випуску, № кузова [NUMBER] . Відповідно до звітів про оцінку майна, проведених ТОВ «Експертно-оціночна компанія «Метр» (оцінювач [PERSON] ), станом на 15 лютого 2021 року ринкова вартість автомобіля Nissan Х-Тrail, 2017 року випуску, № кузова [NUMBER] , становить 515 114,00 грн (т.1 а.с. 119-127); автомобіля Toyota Yaris, 2012 року випуску, № кузова [NUMBER] - 208 8630,00 грн (т.1 а.с. 110-118). За матеріалами справи, позивачка працювала на посаді тренера-викладача у Дитячо-юнацькій спортивній школі, останній запис внесено у лютому 2019 року (копія трудової книжки, т.1 а.с.128-139). Під час судового розгляду судом було установлено, що наведене майно було придбано відповідачем [PERSON] під час спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, та відповідно таке майно підлягає поділу на підставі статтей 69-72 СК України та статті 372 ЦК України. Судом враховується, що сторони, кожен окремо, не подали до суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів як щодо придбання спірних об`єктів сумісної власності подружжя за їх особисті кошти, так і загалом щодо джерел походження таких коштів. Стороною відповідача не спростовано презумпції спільності набуття спірних двох квартир та двох автомобілів, а тому вказане вище майно слід визнати спільною сумісною власністю сторін та в порядку його поділу, з огляду на встановлену ринкову власність транспортних засобів та виходячи з принципу диспозитивної, визнати за [PERSON] право власності на автомобіль Toyota Yaris, 2012 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , залишивши у власності [PERSON] автомобіль Nissan Х-Тrail, 2017 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . Судом встановлено, що загальна вартість нерухомого майна, яке сторони набули в період спільного проживання однією сім`єю, складає 3 898 160,00 грн, а саме: за звітами вартість кв. [ADDRESS] становить 2 366 740,00 грн., вартість кв. [ADDRESS] - 1 531 420,00 грн. Відповідно до ч. ч.1, 2 ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Отже, якщо поділ майна подружжя в натурі неможливий без шкоди його господарському призначенню, майно присуджується одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя вартість належної йому частки грошима. Виходячи з аналізу зазначеної норми та враховуючи положення ст.ст.21, 24, 41 Конституції України, ст.ст.316, 317, 319, 358, 361 ЦК України право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов`язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду судом справи. При цьому, зазначеною нормою передбачено, що обов`язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про виділ частки, і не передбачається обов`язковість згоди інших співвласників на такий виділ та не ставиться право співвласника на виділ у залежність до згоди інших співвласників і мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ. Вказане узгоджується із роз`ясненнями, наданими судам у п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно з якими у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. З огляду на встановлений факт відчуження відповідачем об`єктів нерухомого майна, набутого сторонами за час спільного проживання однією сім`єю, суд при визначенні суми грошової компенсації за 1/2 частки спірних об`єктів нерухомого майна, виходить від ринкової їх вартості, встановленої на час звернення із даним позовом до суду, - 1 949 080 грн (3 898 160,00 : 2), та доходить висновку про стягнення з відповідача грошової компенсації вартості частки подружжя у спірному майні - кв. [ADDRESS] , кв. [ADDRESS] , та визначає суму, що підлягає стягненню з [PERSON] , у розмірі 1 949 080 грн. Отже, обставини, на які посилається позивачка, як на підставу своїх позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, знайшли часткове своє підтвердження під час судового розгляду. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд, доходить висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до положення ст.141 ЦПК України суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір т.1 а.с.32) в сумі 10 510,00 грн.

Outcome: partial