Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-16 00:00:00

05.12.2023 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа, - приватний нотаріус Кагарлицького районного нотаріального округу Київської області Мозговий Євгеній Васильович, - про визнання договору дарування недійсним, скасування права власності та визнання права власності на земельну ділянку, (Том № 1 а.с., 1 - 16), в прохальній частині якої позивачка просила суд винести рішення, на підставі якого: 1. Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 07 лютого 2015 року загальною площею 0,14 га, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008, розташованої в с. Гребені Кагарлицького району Київської області, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Київської області Мозговим Євгенієм Васильовичем та зареєстрований в реєстрі за № 66. 2. Скасувати реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,14 га, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008, розташованої в с. Гребені Обухівського (бувшого Кагарлицького) району Київської області. 3. Скасувати запис № 8650690 від 07.02.2015 14:07:05 про право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,14 га, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 4. Визнати за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) право власності на 54/100 частин земельної ділянки площею 0,14 га, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 5. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правову допомогу та витрати зі сплати судового збору в розмірі 4654,43 грн. Вимоги, викладені в прохальній частині позовної заяви, в мотивувальній її частині позивачка [PERSON] , - обгрунтовує обставинами справи та нормами права, які викладені в мотивувальній частині позовної заяви, (том № 1, а.с., 2 - 14): - Згідно з Державним актом на право власності на землю Серії І - КВ № 027070 від 24.05.1997 року, - [PERSON] став власником земельної ділянки загальною площею 0,1400 га., - для обслуговування будівель і господарських споруд у селі Гребені Кагарлицького району Київської області на підставі рішення Гребенівської сільської ради від 16.09.1994 року. Згідно з рішенням Апеляційного суду Київської області від 12.02.2014 р. у справі №22ц/780/1469/14 визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] на домоволодіння [ADDRESS] . Поділено будинок з припиненням спільної сумісної власності. Зокрема, [PERSON] , що є позивачем в цій справі, виділено у власність 54/100 частин вказаного житлового будинку, а [PERSON] виділено у власність 46/100 частин житлового будинку. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 9 674,00 грн компенсації за перевищення ідеальної частки при поділі будинку. Вказаний житловий будинок подружжя [PERSON] та [PERSON] побудували в шлюбі і про ці обставини спір відсутній. Згідно витягу з Державного реестру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.06.2017 року № 90411197 [PERSON] зареєструвала право власності на об`єкт нерухомого майна 54/100 частин домоволодіння [ADDRESS] . Індексний номер об`єкту нерухомого майна 561203732222, підстава набуття права власності - рішення Апеляційного суду Київської області від 12.02.2014 р. у справі № 22Ц/780/1469/14. Право власності [PERSON] на 54/100 частин домоволодіння [ADDRESS] на час звернення з даним позовом підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.10.2023 року № 352197064. 07.02.2015 року [PERSON] подарував [PERSON] (відповідач) 46/100 частин вказаного житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.10.2023 року № 352196851. Отже, станом на 07.02.2015 року на земельній ділянці з кадастровим номером 3222282801:02:328:0008 загальною площею 0.1400 га, знаходився будинок (домоволодіння), яке на праві спільної часткової власності належало [PERSON] - 54/100, а [PERSON] (відповідач) - 46/100. Проте, - відповідно до Договору дарування земельної ділянки від 07 лютого 2015 року [PERSON] подарував [PERSON] (відповідач) всю земельну ділянку площею 0.1400 га, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008, 3 цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою: с. Гребені Кагарлицького району Київської області. Вказаний договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Київської області Мозговим Євгенієм Васильовичем та зареєстрований в реєстрі за № 66. Вказана обставина підтверджується також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.02.2015 р. № 33304084. Якщо взяти за 100% - 0.14 га земельної ділянки, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008, то на 54/100 частин домоволодіння належить 0.0756 га земельної ділянки, а на 46/100 частин домоволодіння належить 0.0644 га земельної ділянки. Тобто, [PERSON] відчужив (подарував) [PERSON] (відповідачу) окрім власної частини 0.0644 га земельної ділянки ще і частину земельної ділянки 0.0756 га право на яку має [PERSON] (позивач). [PERSON] (позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (відповідач), в якому просила визнати за нею право власності на 54/100 частин земельної ділянки площею 0,14 га, що складає площу 0,0756 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 28 травня 2021 року у справі № 368/922/20 в задоволенні позову відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 09.12.2021 р. та постановою Верховного Суду від 16.05.2023 р. рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 28 травня 2021 року у справі № 368/922/20 залишено без змін. Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд, з висновками якого погодився апеляційний та касаційний суди, виходив з того, що [PERSON] (позивач), не заявляючи вимоги про визнання недійсним договору дарування від 07 лютого 2015 року, просила визнати за нею право власності на частину земельної ділянки. За наведених обставин [PERSON] звертається з даним позовом про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 07 лютого 2015 року площею 0.1400 га, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008, скасування реєстрації права власності [PERSON] на вказану земельну ділянку та визнання за [PERSON] права власності на 54/100 частин земельної ділянки площею 0,14 га. 2. Стосовно визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 07 лютого 2015 року загальною площею 0,14 га, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008: 2.1 Перша підстава: Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч.і ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В свою чергу частина перша статті 203 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 120 Земельного кодексу України (в редакції станом на час укладання договору дарування - 07.02.2015 p., далі - ЗК України) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебувае у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Отже стаття 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю, що на ній розташована. Згідно ч 1 ст. 377 Цивільного кодексу України (в редакції станом на час укладання договору дарування - 07.02.2015 р., далі-ЦК України) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). З наведених норм вбачається, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права власності на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, який на ньому розташований, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі. Відповідно до п. 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року (справа № 713/1817/16-ц) згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 809/48/18 набуття речового права на земельну ділянку особою, яка набула права власності на розміщене на ній нерухоме майно, відбувається шляхом переходу від попереднього власника (користувача) земельної ділянки. Таким чином, при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі або споруди. Як вже було зазначено вище, [PERSON] на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 12.02.2014 р. у справі № 22Ц/780/1469/14 набула право власності на 54/100 частин житлового будинку [ADDRESS] . Як наслідок, [PERSON] має право на визнання за нею права власності на 54/100 частин земельної ділянки площею 0,14 га, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008, яка є необхідною для обслуговування належної їй частини житлового будинку. Проте, згідно договору дарування земельної ділянки від 07.02.2015 року, чоловік позивача [PERSON] подарував своєму сину [PERSON] (відповідач у даній справі) всю земельну ділянку площею 0.1400 га, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008, на якій знаходиться вищевказаний будинок, за адресою: [ADDRESS] . Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Отже, договір дарування від 07.02.2015 року земельної ділянки площею 0.1400 га, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008, укладений між [PERSON] та [PERSON] , - є недійсним у зв`язку з недодержанням в момент його вчинення вимог 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України. 2.2 Друга підстава: Відповідно до свідоцтва про одруження [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з серпня 1962 року і по дату смерті [PERSON] [INFO] . Згідно з Державним актом на право власності на землю Серії І-КВ № 027070 від 24.05.1997 року [PERSON] став власником земельної ділянки загальною площею 0,1400 га - 24.05.1997 року. Державний акт виданий на підставі рішення Гребенівської сільської ради народних депутатів від 16.09.1994 року, згідно з яким [PERSON] передано у приватну власність земельна ділянка площею 0,1400 га для обслуговування будівель і споруд. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року № 2947-ІІІ (далі - СК України) який набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України від 20.06.1969 року (далі - КпШС України), який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна (24.05.1997 р.), а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України. Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин (24.05.1997 р.), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України). Згідно зі статтею 24 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин (24.05.1997 р.), майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них: Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України від 20.06.1969 (який втратив чинність з 01.01.2004 року, проте був чинний на час набуття [PERSON] права власності на землю площею 0,1400 га - 24.05.1997 р.) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Таким чином, відповідно до статті 22 КпШС та статті 16 Закону України «Про власність», які діяли на час набуття майна подружжям - 24.05.1997 p., майно, в даному випадку земельна ділянка площею 0.1400 га. нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Аналогічна позиція щодо застосувань положень Кодексу про шлюб та сім`ю України від 20.06.1969 р. щодо набутого майна подружжя до 01.01.2004 року викладена в постанові Верховного Суду від 22.01.2020 Р. у Справі № 711/2302/18. Слід також зазначити, що Кодекс про шлюб та сім`ю України від 20.06.1969 (який був чинний на час набуття [PERSON] права власності на землю площею 0,1400 га - 24.05.1997 р.) не містив будь-яких визначень терміну «приватизація» та застережень з цього приводу стосовно спільної сумісної власності подружжя. Рішення Гребенівської сільської ради від 16.09.1994 року, на підставі якого видано відповідачу Державний акт на право власності на землю Серії І-КВ № 027070 від 24.05.1997 року, на адвокатські запити позивача Архівним відділом Обухівської РДА надано не було, пославшись на його відсутність. Отже визначити правову природу набуття права власності [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 0,1400 га не вбачається за можливим. Отже земельна ділянка загальною площею 0,1400 га є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові і дружині в рівних частках з моменту виникнення такого права власності, хоча і оформлено на одного з подружжя. За таких обставин відчуження належної позивачці частки у земельній ділянці без її згоди порушує її право як співвласника цього майна. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України від 16 січня 2003 року № 435-1V майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (аналогічні положення містить і норма частини третьої статті 368 ЦК України). Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові ВСУ від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах КЦС ВС від 6 лютого 2018 року у справі №235/9895/15ц і від 5 квітня 2018 року №404/1515/16ц та у постанові ВП ВС від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Отже земельна ділянка площею 0.1400 га, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190 цього Кодексу). До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України). Норми статті 65 СК України передбачають, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою; при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя; дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового; для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово; згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Згідно з вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Як вбачається з договору дарування від 07 лютого 2015 року [PERSON] подарував [PERSON] (відповідач) всю земельну ділянку площею 0.1400 га, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008. Вказаний договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Київської області Мозговим Євгенієм Васильовичем та зареєстрований в реєстрі за № 66. Проте даний договір не містить обов`язкової у даному випадку згоди [PERSON] на таке дарування. Отже, оскільки [PERSON] не надавала згоду на укладення [PERSON] договору дарування земельної ділянки від 07.02.2015 року площею 0.1400 га, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008, яке є спільною сумісною власністю подружжя, зміст оспорюваного позивачкою договору дарування земельної ділянки від 07.02.2015 року суперечить положенням статті 65 Сімейного кодексу України, порушує вимоги частини першої статті 203 Цивільного кодексу України, а тому відповідно до частини першої статті 215 ЦК України існують підстави для визнання недійсними договору дарування земельної ділянки від 07.02.2015 року площею 0.1400 га, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), викладено висновок про те, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи-контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Також зазначено, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. Третя підстава: Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц та у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873ЦСІ6), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203,215,234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Слід зазначити, що [PERSON] відчужуючи земельну ділянку [PERSON] , відповідно до Договору дарування земельної ділянки від 07 лютого 2015 року, був обізнаний про існування рішення Апеляційного суду Київської області від 12.02.2014 року у справі №22ц/780/1469/14, яким визнано право приватної власності [PERSON] на 54/100 частини житлового будинку. Таким чином, наявні всі ознаки фіктивності Договору дарування земельної ділянки від 07 лютого 2015 року площею 0.1400 га, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008. Щодо визнання недійсним договору дарування в цілому, а не в частині: - Законодавством не передбачено визнання договору дарування недійсним у частині одного обдарованого. Вказаний правовий висновок підтверджений постановою Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 641/1102/17, а також Верховним Судом України у постановах від 16 березня 2016 року у справі № 6-93 цс 16 та від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372 цс 16. Стосовно скасування реєстрації права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,14 га, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008, розташованої в с. Гребені Кагарлицького району Київської області. Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Оскільки в силу частини першої статті 236 ЦК України оспорювані договори вважаються недійсними з моменту їх укладення, тому [PERSON] не мав права розпоряджатися нерухомим майном - земельною ділянкою площею 0,14 га кадастровий номер 3222282801:02:328:0008, яке було спільною сумісною власністю. Як наслідок договір дарування земельної ділянки від 07.02.2015 року площею 0.1400 га, кадастровий номер 3222282801:02:328:0008, на підставі якого [PERSON] набув права власності на це майно, є недійсним та не створюють жодних юридичних наслідків. Не скасування державної реєстрації за [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 0,14 га, кадастровий номер: 3222282801:02:328:0008, - унеможливить відновлення порушеного права [PERSON] . Таким чином, наявні підстави для скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] на земельну ділянку площею 0,14 га кадастровий номер 3222282801:02:328:0008. Щодо строку звернення до суду: - Повідомляє, що позивач дізнався про існування договору дарування земельної ділянки від 07.02.2015 року площею 0.1400 га лише під час розгляду справи № 368/922/20 Кагарлицьким районним судом Київської області. Вказане підтверджується судовими рішенням у вказаній справі, в яких вказано, що позивач до закінчення підготовчого засідання не подала заяву про зміну підстав позову чи уточнення позовних вимог, вимог про визнання недійсним договору дарування від 07.02.2015 року не заявила, а лише просила змінити не належного відповідача [PERSON] на належного [PERSON] . Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. З огляду на те, що позивач дізнався про існування оспорюваного Договору дарування земельної ділянки від 07.02.2015 року площею 0.1400 га лише під час розгляду справи № 368/922/20 Кагарлицьким районним судом Київської області, вважає, що позивач не пропустив визначену статтею 257 ЦК України позовну давність, з огляду переривання строку позовної давності на час розгляду справи № 368/922/20 згідно ч. 2 ст. 264 ЦК України. Остаточне вирішення справи №368/922/20 відбулося 16.05.2023 р. шляхом прийняття Верховним Судом постанови. Щодо права на захист: - Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Попередні положення, однак, ніяким чином не обмежують право держави запроваджувати такі закони, які на її думку необхідні для здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) будь- яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним легітимній меті. Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України). Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: dismissed