Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-03 00:00:00

[PERSON] звернувся у Сокирянський районний суд із вказаним вище позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та встановлення місця проживання дитини. Обґрунтовуючи позов вказував, що 31.08.2021 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб, який зареєстрований у відділі ДРАЦС у м.Вінниця Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції за актовим записом №2295. Від спільно шлюбу є спільна дитина син, [PERSON] , [INFO] . Зазначив, що починаючи з квітня місяця 2024 року з відповідачкою припинили сімейні стосунки, фактично не спілкуються та не ведуть спільного господарства, сім`я розпалася по тій причині, що не знайшли спільного розуміння та втратили почуття один до одного. Відповідачка зареєстрована в належній позивачу на праві приватної власності квартирі за адресою: [ADDRESS] , проте, після припинення шлюбних стосунків фактично проживає окремо від позивача у домоволодінні свого батька за адресою: [ADDRESS] . Позивач з дитиною залишився проживати у належній йому квартирі. В подальшому не планує відновлювати сімейні стосунки, а тому вирішив розірвати шлюб з відповідачкою в судовому порядку, оскільки подальше перебування з нею в зареєстрованому шлюбі суперечить його інтересам, що стало підставою на його звернення до суду з даним позовом. Також має бажання вирішити в судовому порядку питання щодо визначення місця проживання їхньої малолітньої дитини [PERSON] , так як вирішити дане питання з відповідачкою у добровільному порядку не може, як батько малолітньої дитини позивач має постійне місце проживання, постійне місце роботи, джерело існування, що дає йому можливість створювати для дитини всі належні умови для проживання, виховання та її розвитку. Крім цього, позивач, як батько дитини, не позбавлений батьківських прав щодо малолітнього сина [PERSON] , має можливість його самостійно утримувати, забезпечувати його здоровим харчуванням, одягом, засобами гігієни, створювати належні умови для його гармонійного розвитку. Також позивач повідомляє, що є здоровим та працездатним, на диспансерному наркологічному чи психіатричному обліку не перебуває, а тому протипоказання для виконання опікунства та/або піклування відсутні. Не притягувався до кримінальної відповідальності, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. За таких обставин, оскільки позивач самостійно виховує та утримує спільну з відповідачкою дитину, а відповідачка фактично не бере участі у вихованні сина, фінансової та матеріальної допомоги не надає та спільно з ними не проживає, тому вважає, що є всі підстави визначити місце проживання сина. Окрім цього, позивач починаючи з часу припинення шлюбних стосунків і до теперішнього часу фактично самостійно утримує спільну дитину, займається її вихованням та матеріальним утриманням, добросовісно виконує свої батьківські обов`язки, створює для дитини необхідні умови для проживання та її розвитку, турбується про стан її здоров`я. Відповідачка зобов`язана надавати матеріальну та фінансову допомогу на утримання дитини, однак позивач з відповідачкою не досягли згоди щодо розміру аліментів, які має сплачувати на утримання дитини, добровільно відповідачка також аліменти не сплачує. Вважає, що сума стягуваних з відповідачки аліментів у розмірі частини з усіх видів заробітку на утримання їхньої спільної дитини, буде достатньою та буде відповідати встановленому законом мінімальному розміру аліментів на одну дитину, який не може бути меншим 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку для забезпечення мінімального рівня життя дитини, а саме: необхідного харчування, її медичного догляду, лікування, навчання. Відповідачка є фізично здоровою, працевлаштованою особою, може працювати і виконувати обов`язок по утриманню дитини та сплачувати визначену суму аліментів, яка б забезпечувала необхідний життєвий процес та розвиток їхньої дитини. З огляду на те, що син знаходиться на його одноособовому утриманні та вихованні, виникає необхідність щодо встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання дитини. Встановлення факту має для позивача важливе юридичне значення, оскільки підтвердить статус «одинокий батько» і дасть можливість оформити документи щодо соціальної допомоги на дитину, які виховуються лише одним з батьків, змінити місце проживання дитини без документального оформлення згоди матері, яка не проживає разом із ними, а також мати право на додаткову відпустку. Таким чином, враховуючи, що їхній спільний син знаходиться на утриманні позивача, який самостійно виховує та матеріально утримує, забезпечує достатній рівень життя та його розвиток, оскільки відповідачка не приймає участі у вихованні сина, не цікавиться його життям та розвитком, а примусити її до цього позивач не може, оскільки такий захист чинним законодавством не передбачений, тому просить розірвати шлюб, укладений між ним та відповідачкою, визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідачки аліменти на утримання малолітнього сина у розмірі частини її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з позовом і до досягнення дитиною повноліття. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, натомість 04.02.2025 року направив заяву про розгляд справи без його участі у зв`язку з перебуванням на лікуванні за межами Чернівецької області, заявлені ним вимоги, викладені в позовній заяві підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання також не з`явилась, однак надіслала до суду заяву, в якій зазначила, що заявлені позивачем вимоги, визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення, просила справу розглядати без її участі, У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, у відповідності до вимог ч.2 ст.247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Так, з наведених у позовній заяві обставин, які згідно ч.1 ст.82\~ЦПК України не підлягають доказуванню, оскільки визнані сторонами, судом встановлено, що згідно копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] виданого 06.05.2011 року, Калінінським РВ ДМУГУМВ України в Донецькій області та картки платника податків, прізвище, ім`я та по батькові позивача зазначені як [PERSON] , [INFO] , проживаючого за адресою: с. Білоусівка, Дністровського району, Чернівецької області. Згідно копії паспорта громадянина України № [NUMBER] виданого 20.09.2021 року орган, що видав 0510 та картки платника податків, прізвище, ім`я та по батькові відповідачки зазначені як [PERSON] , [INFO] , проживаючої за адресою: [ADDRESS] . Також встановлено, що 31.08.2021 року, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований відділом ДРАЦС у місті Вінниця Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) за актовим записом №2295, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 03.05.2023 року відділом ДРАЦС у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, вбачається що народився [PERSON] , [INFO] , про що складено відповідний актовий запис №995. Статтею 24\~СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи з цього, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на особисту недоторканість. Таким чином, у суду відсутні підстави для примусового збереження сім`ї між сторонами при наявності категоричного заперечення щодо цього позивачки. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної\~Ради України\~від 27\~лютого 1991\~року №\~789-XII (далі - Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Окрім того, суд враховує, що постанові від 17.10.2018 року №402/428/16-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161\~СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Судом встановлено, що позивач та відповідачка починаючи з квітня місяця 2024 року не проживають разом однією сім`єю, не підтримують між собою шлюбні відносини, відповідачка переїхала проживати окремо, участі у вихованні та утриманні дитини не бере, позивач проживає разом з сином, самостійно його виховує та утримує. Вказані обставини визнаються сторонами та ніким не оспорюються. Таким чином суд вважає, що відповідачкою [PERSON] свідомо обрано такі життєві умови, за якими її участь у вихованні дитини є мінімальною та недостатньою. Враховуючи наведене суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] щодо визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] , із врахуванням наданої відповідачем заяви про визнання позову, слід задовольнити, адже це якнайкраще відповідатиме інтересам дітей. Стаття 180 СК України передбачає обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст.183\~СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, враховуючи стан здоров`я та матеріальне становище відповідачки, вік її дитини, яка потребує необхідного забезпечення, виходячи з розумності та достатності розміру аліментів, необхідних для задоволення потреб дитини, а також з реальної можливості відповідачки сплачувати щомісячно аліменти, не порушуючи прав останньої суд вважає, що з [PERSON] слід щомісячно стягувати аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня звернення до суду з позовом і до досягнення дитиною повноліття. У відповідності до ст.141 ЦПК України, судові витрати слід стягнути з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved