Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-13 00:00:00

15 листопада 2024 року [PERSON] звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом, згідно якого просила : стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , [INFO] аліменти на її утримання у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, починаючи з дня подачі позову і довічно. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є матір`ю [PERSON] . Позивач є непрацюючим пенсіонером, має ряд захворювань. У зв`язку з тим, що пенсії позивача не вистачає для належного лікування, а відповідач має дохід, однак добровільно допомоги не надає, позивач звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 28 листопада 2024 року у справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та роз`яснено процесуальні права, обов`язки. В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Натомість від представника позивача надійшла заява, в якій зазначив, що не заперечує проти розгляду справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв чи клопотань на адресу суду не направив. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно вимог ст. 223, 280, 281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, проти такого вирішення справи не заперечує і представник позивача. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення. За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складання повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, прийшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно ст. 80 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. Так, враховуються висновки, зазначені у рішенні в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року (серія А, № 303А, п. 2958), згідно якого Суд повторює, що згідно усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є сином позивачки, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданим Відділом ЗАГС Бориспільського міськвиконкомом Київської області (а.с. 11). Відповідач на даний час проживає з разом позивачем. Наведене підтверджується копією Акту обстеження житлово-побутових умов від 15 листопада 2024 року складеним депутатом Бориспільської міської ради Луців Л.М. Доказів протилежного суду не надано. Встановлено, що [PERSON] є пенсіонером. Наведене підтверджується копією пенсійного посвідчення № [NUMBER] серії [NUMBER] (а.с. 13). [PERSON] встановлено діагноз гіпертензивна (гіпертонічна) хвороба серця і нирок, що підтверджується Випискою із медичної карти амбулаторного хворого №29974 виданої 11 листопада 2024 року КНП «Бориспільським МЦПМСД». Згідно ст. 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. За змістом ч. 1 ст. 172 СК України дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Відповідно ст. 202 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридич-них фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (усиновлення, факт біопоходження); 2) непрацез-датність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних обставин. Повнолітні дочка, син зобов`язані надавати утримання батькам незалежно від власного статку. Обов`язок дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. Отримання непрацездатними батьками пенсій чи іншого доходу не можуть звільняти повнолітніх дочку, сина від обов`язків утримувати непрацездатних батьків. За визначенням, наведеним у ч. 3 ст. 75 СК України, непрацездатною вважається та особа, яка досягла пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Особа є такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання її майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встанов-леного законом, про що зазначено ч. 4 ст. 75 СК України. Відповідно роз`яснень, наведених у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок повно-літніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст.204 СК). У відповідності до вимог ч. 1 ст. 204 СК України, дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків. Судом не встановлено обставин щодо звільнення відповідача від обов`язку утримувати своєї матері з підстав, викладених у ст. 204 СК України. Згідно ч. 1 ст. 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. Відповідно ч. 2 ст. 205 СК України при визначенні розміру аліментів на непрацездатних батьків необхідно враховувати можливість отримання ними матеріальної допомоги від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, а також від дружини, чоловіка та своїх батьків. Отже, визначаючи розмір аліментів, які підлягають до стягнення з відповідача на утримання матері, суд враховує те, що позивач є пенсіонером, яка отримує лише пенсію, яка є єдиним її джерелом доходу, та ту обставину, що відповідач є працездатною особою та має змогу сплачувати аліменти на утримання матері, а тому суд доходить висновку, що позивач потребує матеріальної допомоги за рахунок стягнення аліментів з відповідача у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, починаючи з дня подачі позову і довічно. Суд вважає за належне роз`яснити сторонам, що відповідно вимог ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них. Згідно ст. 430 ЦПК України, необхідно допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць. Частиною 1 та п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання позову про стягнення аліментів [PERSON] звільнена від сплати судового збору, а тому, враховуючи задоволення позову, судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Враховуючи наведене та

Outcome: approved