Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позовні вимоги обгрунтовані наступним. 20 лютого 2022\~року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна»\~та\~відповідачем\~було\~укладено\~договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту. 19 жовтня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»\~та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна»\~укладено договір факторингу, відповідно до умов якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна»\~передає (відступає) Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»\~за плату належні йому права вимоги, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»\~приймає належні Товариству з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна»\~права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрах прав вимоги. Відповідно до розрахунку заборгованості відповідач за договром від 20.02.2022 року має має заборгованість у розмірі 46\~621,35грн., з яких:\~9\~000 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу;\~37 621,35\~грн. - сума заборгованості за відсотками.\~ Позивач просить суд стягнути вказану суму заборгованості. Ухвалою суду від 05.07.2024 року вирішено: «Відкрити провадження у справі за вищевказаною позовною заявою. Призначити справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження\~з повідомленням сторін за наявними у справі матеріалами». Сторона відповідача подала відзив на позово, за змістом якого повністю заперечила на позов. У порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Так, відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У статті 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.\~Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У статті 100 ЦПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України\~"Про електронні документи та електронний документообіг"\~та\~"Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Згідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, на обгрунтування позовних вимог позивач послався на насутпне. 20.02.2022 року між ТОВ «Лінеура України» та відповідачем було укладено кредитний договір № 2965173 (далі кредитний договір), відповідно до умов якого ТОВ «Лінеура України» надало відповідачці кредит на загальну суму 9000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язалась повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Зі змісту позову вбачається, що свої зобов`язання ТОВ «Лінеура України» перед відповідачкем виконало. Позивач вважає, що відповідач, в свою чергу, не виконав своїх договірних зобов`язань, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 46\~621,35грн., з яких:\~9\~000 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу;\~37 621,35\~грн. - сума заборгованості за відсотками, яка до цього часу не погашена. Крім того, за позовом зазначено, що 19.10.2023 року між ТОВ «Лінеура України» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» був укладений Договір факторингу № 19102023, відповідно до п. 1.1 Договору, за цим договором Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступити Факторові Право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - Боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за управління кредитом, плату за процентною ставкою) пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить Клієнту. Відповідно до витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу № 19102023 від 19.10.2023 року, до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором № 2965173 від 20.02.2022 року на суму 46\~621,35грн., з яких:\~9\~000 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу;\~37 621,35\~грн. - сума заборгованості за відсотками, Станом на час звернення сторони позивача до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором аборгованість не погашена. У даному випадку позивач у підставах заявленого позову вказав, що договір кредиту було укладено в електронній формі, та було підписано сторонами електронним підписом у формі одноразового ідентифікатора. Основні заперечення відповідача проти позову стосуються недоведеності укладення з ним договору кредиту, а також розміру заборгованості, внаслідок чого є недоведеними вимоги позивача нового кредитора за договорами факторингу. За правилом частини восьмої статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договорів щодо виконання яких виник спір між сторонами, їх укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему кредитора можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідачки лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину, а електронна форма договору кредиту прирівнюється до письмової. Згідно наданої позивачем паперових копій електронних доказів вищевказаний кредитний договір, додаток №1 до кредитного договору підписані від імені позичальника відповідачем за допомогою одноразового електронного ідентифікатора. Разом з тим, в силу ст. 89 ЦПК України, суд звертає увагу, що вказані паперові копії електронних документів не підтверджують визначений у вказаних норма ст.ст. 11. 12 Закону порядок укладання договорів кредиту в електронній формі, отримання позичальником від кредитора одноразового ідентифікатора електронного підпису, та підписання ним тексту договору, що є необхідним для встановлення факту укладення договору. По справі не надані допустимі та достовірні докази часу та способу генерування одноразового ідентифікатора, його направлення відповідачу на підтвердження пропозиції щодо укладення договору у формі електронного правочину, або його отримання та використання відповідачем у Інформаційно-телекомунікаційних системах (ІТС) при підписанні електронного договору одноразовим ідентифікатором від його імені, як це передбачено у нормі ст. 12 Закону. Про необхідність таких доказів при укладення договорів кредиту в електронній формі зазначено у постанові КЦС ВС від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19 (провадження № 61-20799 св 19). Надані позивачем докази не підтверджують алгоритму укладення договору кредиту в електронній формі, про який зазначено позивачем у позові, оскільки паперова копія договору, укладеного в електронній формі не містить інформації, що надає можливість перевірити її достовірність відповідно до визначених у ст. 89 ЦПК України критеріїв доказування, а саме: про використання позичальником інформаційно-телекомунікаційної системи для укладення договору у електронній формі, погодження сторонами умов договору, процедури підписання договору електронним підписом, який позичальник згідно вищевказаних аргументів позивача повинний був отримати у СМС-повідомленні, після чого використовувати його для підписання (накладення) тексту договору. Суд звертає увагу, що надані позивачем на підтвердження укладення договору кредиту паперові копії електронних документів не відображають визначеної у нормах ст.ст. 11, 12 Закону порядку укладання та підписання договору в електронній формі, що є необхідним для підтвердження цілісності (достовірності) інформації, яка міститься в оригіналі відповідних електронних доказів. Всупереч визначеного у ст.ст. 12, 81 ЦПК України процесуального обов`язку позивач таких доказів до суду не надав. Навіть зазначення у тексті письмової копії договору кредиту та додатку № 1 до нього про одноразовий електронний ідентифікатор саме по собі не свідчить про те, що він був отриманий відповідачем від позивача, не підтверджують, що він використовувався відповідачем при укладенні вказаного електронного договору відповідно до визначеного у нормах ст.ст. 11, 12 згаданого Закону порядку його укладання та не дозволяють перевірити достовірність та справжність інформації (верифікувати), яка зазначена в цих документах та не надає можливість ідентифікувати позичальника за цим договором. Відповідно до частини 6 статті 81, частини 1 статті 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Отже, суд вважає недоведеним факт укладення договору кредиту в електронній формі, яка прирівнюється до письмової форми, яка є належною у разі укладення договорів кредиту, ст. 1054 ЦК України. При недотриманні письмової форми кредитний договір є нікчемним (стаття 1055 ЦК України), а тому відповідно до ст. 218 ЦК України не створює позитивних юридичних наслідків. З вказаних підстав не доведено й факту передачі кредитних коштів. Суд також звертає увагу, що усі докази по справі, які підтверджують право вимоги стосовно порядку укладення та змісту кредитних договорів у електронній формі, разом з цифровими підписами сторін, докази відправлення та доставлення одноразових ідентифікаторів для підписання кредитних договорів знаходяться лише у кредиторів та відповідно до ст. 1077 ЦК України на підставі договору факторингу передаються їх правонаступнику - новому кредитору - позивачу у даній справі, а не знаходяться у відповідача, який внаслідок цього не має процесуальної можливості спростувати надані позивачем паперові копії цих електронних доказів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.\~Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.\~Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У цивільному судочинстві діє принцип пропорційності, згідно якому суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (ст. 11 ЦПК). Суд звертає увагу на те, що покладання на відповідача обов`язку спростування підписання ним кредитних договорів електронним підписом одноразовим ідентифікатором є надмірним процесуальним тягарем, що не відповідає згаданим принципам цивільного судочинства, пропорційності та змагальності, ст.ст. 11, 12 ЦПК України. Тому надані позивачем вищевказані паперові копії електронних доказів кредитного договору з додатком, які містять інформацію про їх підписання електронним підписом у виді одноразового ідентифікатора - не можна вважати достовірними та достатніми у розумінні ст. 78 ЦПК України для того, щоб з урахуванням загальних принципів цивільного законодавства, справедливість, добросовісність та розумність, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи щодо підписання та укладення договору кредиту, які входять до предмета доказування. Суд застосовує у даному випадку аналогічні правові висновки, як були висловлені щодо паперових копій електронних доказів, які викладені у постановах Верховного Суду від 16.03.2020 року (справа № 910/1162/19) та від 19.01.2022 року (справа № 202/2965/21). Таким чином, матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів того, що саме відповідач будь-яким способом застосував ідентифікатор електронного підпису, так і факту отримання ним одноразового ідентифікатора, про який зазначено у паперових копіях оригіналів електронних кредитних договорів. У справі відсутні докази реєстрації відповідача у інформаційно-телекомунікаційній системі первинного кредитора, відсутні докази отримання саме відповідачем коштів згідно з кредитним договором, тому у справі відсутні достатні правові підстави для судового захисту прав та інтересів позивача. Про те, що саме такі обставини входять до предмету доказування у справах, в яких розглядаються правові наслідки договорів кредиту, укладених у електронній формі зазначено у правових висновках, які були висловлені у постановах КЦС ВС від 16 грудня 2020 у справі № 561/77/19 (провадження № 61-20799 св 19), від 29 травня 2024 року у справі № 545/1750/21 (провадження № 61-1177св24). У справі відсутні належні, допустимі та достовірні докази того, що письмові копії електронного ркредитного договору створювалися у порядку, визначеному Законами України «Про електронні документи та електронний документообіг», «Про електронні довірчі послуги», «Про електронну комерцію» та що вони підписувалися електронним цифровим підписом уповноваженою на те особою зі сторони кредитора та позичальника (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов`язковим реквізитом електронного документа. Такі недоліки унеможливлюють ідентифікацію підписантів електронних кредитних договорів, а їх зміст внаслідок цього не захищений від внесення правок та викривлення, що свідчить про недостовірність цих доказів. Аналогічні правові висновки висловлені у постанові колегії суддів КГС ВС від 16.03.2020 року у справі № 910/1162/19. Наведені з цього приводу висновки суду відповідають вимогам Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», Закону України «Про електронні довірчі послуги» та п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» (в редакції, чинній на день виникнення спірних правовідносин - вказані в договорах дати їх укладення). Так, згідно вказані нормі п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Позивач не довів, що відповідно до змісту вказаної норми Закону відповідач отримав пропозицію на укладення договору в електронній формі та на підтвердження своєї згоди на його укладення додав зазначений у кредитному договорі електронний підпис у формі одноразового ідентифікатора, а також що саме цей електронний підпис йому належав під час підписання електронного договору. У справі відсутні відповідні докази про надання чи присвоєння відповідачу електронного підпису у формі одноразового ідентифікатора, про які зазначені у наданій позивачем до справи копії кредитного договору. Суд зауважує, що у даному випадку позивач не довів факт укладення електронного договору, тобто не лише укладення кредитного договору у визначеній у ст. 1055 ЦК України належній, прирівняній до письмової формі, але й сам факт укладення такого договору. Презумпція отримання грошових коштів (кредиту) діє лише якщо у разі доведеності факту укладення кредитного договору на таких умовах, але таких обставин у даному випадку позивач належними, допустимими і достовірними доказами не довів. Надані позивачем докази не дають можливості перевірити цілісність та справжність електронних документів та свідчать про неукладеність кредитних договорів, які були предметами відповідних договорів переуступки права вимоги. Отже, суд з`ясував, що позивачем не доведена наявність права вимоги у первісного кредитора. Відповідно до норм статтей 1046, 1054 ЦК України договір позики, як і кредитний договір є укладеним з моменту передання грошей. Враховуючи, що кредитний договір є реальним, надання доказів про перерахування кредитодавцем суми грошової позики (кредиту) на зазначений в договорі рахунок позичальника для висунення і доведення вимоги позивачем (новим кредитором) про стягнення з боржника є обов`язковим. На підтвердження обставин наявності у відповідача боргу за кредитним договором позивач безпідставно посилається на складений розрахунок заборгованості, розмір відсотків за яким лише зазначено в загальній сумі без їх детального розрахунку. Отже, всупереч свого процесуального обов`язку позивач не надав до суду належних, допустимих і достатніх у розумінні ст.ст. 76, 100 ЦПК України доказів на підтвердження перерахування кредитних коштів та розміру заборгованості позивача за вказаним кредитним договором. За умовами наявної у справі у паперовій формі копії електронного кредитного договору кредиту кредитор надає позичальнику грошові кошти, тому відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України він зобов`язаний довести належними бухгалтерськими документами: виписками з банківського рахунку, відповідним меморіальним ордером тощо, що саме він перерахував обумовлені договором грошові кошти позичальнику. І лише у разі доведення факту укладення договору кредиту у електронній формі та виконання кредитором свого обов`язку перерахувати кредитні кошти позичальнику згідно умов договору - у позичальника з`являється процесуальний обв`язок спростування цих обставин. Інший підхід до розподілу тягаря доказування, порушує принцип змагальності, який передбачений у нормі 12 ЦПК України. Суд звертає увагу, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є саме первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Суд враховує, що належними доказами, які підтверджують перерахування кредитних коштів позичальнику, наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, які мають бути оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Розрахунок заборгованості, складений позивачем (первісним кредитором), не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій позивача (первісного кредитора). Такий висновок щодо недостатності такого доказу для підтвердження наявності та розміру заборгованості був висловлений у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17. Отже, судом не приймається в якості належного, достовірного і достатньог доказу розрахунок заборгованості, який є аналітичним та одностороннім, а не є первинним документоми, який підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи дійсно видавалися кредитні кошти відповідачу, на який строк, правильність нарахування відсотків, а отже - не є належними доказами існування боргу. Суд звертає увагу на те, що відповідно до\~ч. 1 статті 27 Закону України\~ «Про платіжні послуги» № 1591-IX від 30 червня 2021 усі документи, що підтверджують надання платіжних послуг (виконання платіжних операцій), зберігаються надавачами платіжних послуг та їх комерційними агентами не менше п`яти років з дня припинення ділових відносин з клієнтом або з дня завершення разової фінансової операції без встановлення ділових відносин з клієнтом. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 31 вказаного вище Закону України після ініціювання платіжної інструкції надавач платіжних послуг зобов`язаний надати ініціатору у спосіб, визначений договором, таку інформацію:\~1) дату і час отримання платіжної інструкції;\~2) дату і час прийняття до виконання платіжної інструкції надавачем платіжних послуг платника;\~3) інформацію про відмову надавача платіжних послуг платника у прийнятті платіжної інструкції до виконання (у разі відмови). Якщо платіжна операція ініціюється через надавача послуги з ініціювання платіжної операції, надавач послуги з ініціювання платіжної операції негайно після ініціювання платіжної операції зобов`язаний надати платнику та отримувачу (за потреби) таку інформацію:\~1) підтвердження про успішне ініціювання платіжної інструкції надавачем платіжних послуг з обслуговування рахунку платника;\~2) відомості (посилання на них), які дають змогу платнику та отримувачу ідентифікувати платіжну операцію, а також отримувачу - ідентифікувати платника, та будь-які відомості, що супроводжують платіжну інструкцію;\~3) суму платіжної операції\~; 4) суму всіх комісійних винагород надавача послуг з ініціювання платіжної операції, які будуть стягнуті з користувача під час виконання платіжної операції (за наявності технічної можливості розмір кожної комісійної винагороди зазначається окремо). Надавач послуги з ініціювання платіжної операції також зобов`язаний забезпечити надання відомостей (посилання на них) про платіжну операцію надавачу платіжних послуг з обслуговування рахунку платника. Сам по собі розрахунок заборгованості за кредитним договором або реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються новому кредитору, не можуть достеменно свідчити про реальне існування заборгованості, оскільки не є документами первинного бухгалтерського обліку відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту, про що вказано у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2017 року № 75. Однак, належних у допустимих документів у розумінні вказаної норми ст. 31 Закону України «Про платіжні послуги» та Закону України «Про бухгалтерський облік» позивач до суду не надав. Як зазначалося судом, позивач посилається на те, що 19.10.2023 року між ТОВ «Лінеура України» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» був укладений Договір факторингу № 19102023, відповідно до п. 1.1 Договору, за цим договором Фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта (ціна продажу) за плату, а Клієнт відступити Факторові Право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - Боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за управління кредитом, плату за процентною ставкою) пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить Клієнту. При цьому, надані позивачем докази достовірно не підтверджують наявність у нього права вимоги, а саме: факт укладення договору кредиту в електронній формі та надання кредитних коштів позичальнику. Так, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж (ч. 1 ст. 1082 ЦК України). Відповідно до частини першої\~статті 517 ЦК України\~первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Відповідно до\~статті 1077 ЦК України\~за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Згідно зі\~статтею 1078 ЦК України\~предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Положення ч. 1 ст. 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. (див. постанову від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 ВП ВС) Частина 1 ст. 514 ЦК України регулює відносини між первісним кредитором та новим кредитором. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або яке припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільноправова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором» (див. постанову КЦС ВС від 02.11.2022 у справі № 947/23885/19). У статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором. У розумінні положень статті 519 ЦК України недійсною є вимога, яка не має правової підстави: зокрема, яка ґрунтується на нікчемному правочині або оспорюваному правочині, що був визнаний судом недійсним до чи після відповідного відступлення; яка не належала первісному кредитору або на момент відступлення вже припинилася. Недійсність вимоги є вадою предмета договору, яка не може вплинути на дійсність самого договору. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що відступлення права вимоги (цесія) це сам факт заміни особи в зобов`язанні, який є правовим результатом відповідного договору. Цесія не є окремим самостійним договором. Отже, положення ЦК України (зокрема, про відступлення права вимоги) повинні застосовуватись саме до відповідного договору (купівлі-продажу, дарування, міни тощо), правовим результатом якого є цесія. Зокрема, при оцінці правових наслідків відступлення недійсного права вимоги. (див. правові висновки, які були висловлені у постанові ВП ВС від 08 серпня 2023 року у справі № 910/19199/21 (провадження № 12-45гс22) У цій справі судом встановлено, що відступлення права вимоги від первинних кредиторів до позивача відбулося на підставі вищевказаного договору факторингу. З огляду на це суд відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України застосовує відповідні правові висновки: якщо договір уступки права вимоги був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (пункт 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20). З огляду на недоведеність укладення кредитного договору як взагалі, так зокрема у належній формі, а також недоведеність його реального характеру (передачу на їх підставі відповідачу грошових коштів) у первинного кредитора, - то з урахуванням вказаних норм п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України та згаданих правових висновків слід визнати недоведеність набуття права вимоги фактором позивачем по даній справі. Отже, за відсутності належних у допустимих доказів з цього приводу слід визнати, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження дійсної грошової вимоги, які він придбав від клієнта на підставі відповідного договору факторингу. Тому суд вважає, що позивач не довів отримання за відповідним договором факторингу дійсних грошових умов які підлягають виконанню відповідачем. З цих підстав у задоволенні позову слід відмовити, за недоведеності вищевказаних його підстав.

Outcome: dismissed