Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до Володимирецького районного суду Рівненської області з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна. В обгрунтування позовних вимог вказує, що 17.02.2015 між ним та [PERSON] було укладено шлюб. До реєстрації шлюбу, з листопада 2012 року, вони з відповідачкою, за взаємною згодою, почали проживати однією сім`єю в будинку [ADDRESS] . Дане житло винаймали до травня 2015 року. Вели спільне господарство, мали спільний побут та спільний бюджет, купували необхідні продукти, речі домашнього вжитку. Разом, як подружжя, святкували сімейні свята, бували в гостях у родичів, їздили на відпочинок. А тому вважає, що у період з листопада 2012 року по лютий 2015 року вони були особами, які складали сім`ю, хоч не перебували в зареєстрованому шлюбі. У період спільного проживання, за рахунок спільних коштів, вони з відповідачкою придбали земельну ділянку, для індивідуального садівництва. Придбання такого майна здійснено на ім`я дружини, на підставі договору купівлі-продажу від 15.04.2014, під час укладення якого він був присутній. На даній земельній ділянці знаходився садовий будинок. Протягом спільного проживання з відповідачкою користувався земельною ділянкою на рівні з дружиною, вкладаючи свою працю та кошти. За роки спільного проживання насаджено багато фруктових дерев, добудовано садовий будинок, облаштовано його в середині, встановлено паркан по периметру ділянки, викладено бруківку, поглиблено колодязь, побудовано сарай, тощо. На даний час, садовий будинок не введений в експлуатацію та не зареєстрований відповідно до чинного законодавства, тобто являється незавершеним будівництвом. Витрати, понесені ним на придбання будівельних матеріалів для добудови садового будинку підтверджуються виписками з банку, квитанціями, товарними чеками і складають 119036,01 грн. Добудова садового будинку на вказаній ділянці фактично є земельними поліпшеннями. З огляду на викладені обставини, в тому числі й те, що на земельній ділянці за рахунок вкладених в неї спільних коштів, а також його особистих грошових та трудових затрат, проведено заходи, що призвели до зміни якісних характеристик земельної ділянки та її вартості, а тому позивач вважає, що земельна ділянка повинна буди визнана об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Крім того, в період шлюбу, а саме 21.05.2022, за спільні кошти, вони з відповідачкою придбали автомобіль, марки BMW X3, державний номер [NUMBER] . А тому даний автомобіль також підлягає поділу між ними, як спільне сумісне майно подружжя. Таким чином, в період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вони з відповідачкою придбали земельну ділянку, на якій розташований садовий будинок, та в шлюбі придбали автомобіль, тому зазначене майно є спільною сумісною власністю і виходячи з принципу рівності часток у вказаному майні, частки кожного з подружжя складають - по . 13.12.2022 шлюб між сторонами розірвано. Враховуючи вище викладене, просить встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю, як чоловіка і жінки, без реєстрації шлюбу, в період з листопада 2012 року по [INFO] . Визнати земельну ділянку з кадастровим номером 5620889300:04:001:0988, площею 0.0452 га., спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . У порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на автомобіль, марки BMW X3, 2005 року випуску, номер кузова [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] . У порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за [PERSON] право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5620889300:04:001:0988, площею 0,0452 га. Стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] різницю у вартості спільного майна, що поділене між сторонами у сумі 140344.80 грн. Вказаний позов надійшов до Кузнецовського міського суду Рівненської області - 27 березня 2023 року. Ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 31 березня 2023 року цивільну справу направлено за підсудністю до Володимирецького районного суду Рівненської області. До Володимирецького районного суду Рівненської області даний позов надійшов 24 квітня 2024 року. Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 27 квітня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі в порядку загального позовного провадження. 03\~липня 2023\~ року\~ухвалою Володимирецького\~районного суду\~Рівненської області\~призначено судову\~ оціночно\~ земельну\~та оціночно\~-\~будівельну експертизи та зупинено провадження у справі нас час проведення останньої. Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 25 січня 2024 року відновлено провадження в справі. 15.03.2024 позивачем подано заяву про зміну позовних вимог, просить: 1. Встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу в період з листопада 2012 року по [INFO] . 2. Визнати земельну ділянку з кадастровим номером 5620889300:04:001:0988, площею 0,0452 га. та матеріали й обладнання, вкладені в будівництво садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані на вказаній земельній ділянці, спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . 3. У порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за [PERSON] право приватної особистої власності на автомобіль, марки BMW Х3, 2005 року випуску, номер кузова [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] . 4. У порядку поділу спільного майна, визнати за [PERSON] право приватної особистої власності на: земельну ділянку з кадастровим номером 5620889300:04:001:0988, площею 0,0452 га.; матеріали та обладнання вкладені в будівництво садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані на вказаній земельній ділянці з кадастровим номером 5620889300:04:001:0988, площею 0,0452 га. 5. Стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] половину вартості спільного майна в сумі 162483,50 грн. 27.03.2024\~ від\~відповідачки надійшов\~відзив на\~заяву про\~зміну позовних\~вимог,\~ у\~задоволенні позову\~просить відмовити. У судовому засіданні [PERSON] підтримав заявлені вимоги і надав пояснення в межах пред`явленого позову. З листопада 2012 року вони почали спільно проживати з відповідачкою, винаймали квартиру, придбали автомобіль. З 25.05.2013 перебував у лікарні, просив медсестру, щоб зателефонувала дружині - [PERSON] .. Остання приходила до нього в лікарню. Після виписки з лікарні, у червні 2013 року відпочивали в Криму, як сім`я. Машину в подальшому продали. 12.04.2014 придбали інший автомобіль - «Пежо-605», який був зареєстрований на нього. 15.04.2014 придбали земельну ділянку, зареєстрували на відповідачку. Купили гараж, дачу. В лютому 2015 року зареєстрували шлюб з відповідачкою, проживали на [ADDRESS] . У серпні 2015 року йому видали ордер на квартиру у гуртожитку. Восени 2018 року заливали фундамент на добудову садового будинку. У лютому 2019 року закупили ще будівельні матеріали, піноблоки. Внутрішні роботи в будинку проводив власними силами. В травні 2022 року придбали автомобіль за спільні кошти. Поскільки за час шлюбу було проведено ряд покращень земельної ділянки, садового будинку і вартість даної земельної ділянки значно збільшилася, це майно, згідно ст.62 Сімейного кодексу України, в разі спору може бути визнане спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу. Предметом спору є спільно нажите майно з підстав ст.62 Сімейного кодексу України не зареєстрований і не уведений в експлуатацію садовий будинок. Вкладення в добудову були зроблені під час шлюбу і це є невід`ємними земельними покращеннями. Відповідачка [PERSON] позов не визнала, у судовому засіданні ствердила, що в цивільному шлюбі з [PERSON] вони не жили. Останній її обманув, використав, все запланував, щоб виманити її гроші, жив за її рахунок. Ніяке житло вони не винаймали, техніки не купляли. У 2014 році вона з дочкою жила у своєї мами. Мама давала гроші на придбання дачі. Приміщення на [ADDRESS] , це квартира знайомих її мами. Господар дав ключі, щоб наглядати за житлом. Однак ні мама, ні вона там не жили. В кінці 2014 року [PERSON] зробив їй пропозицію вийти заміж. Під час шлюбу позивач добудовував садовий будинок. Навколо будинку заливав цементом на добудову, купляв цвяхи, цемент. Міняли двері, вікна, разом купували блоки. У 2022 році придбали автомобіль за її кошти, оскільки в неї була більша заробітна плата. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона працює на РАЕС, як і позивач із відповідачкою. Живе у будинку по [ADDRESS] , і часто бачила там [PERSON] . Останній говорив, що знімає квартиру по [ADDRESS] . Бачила як вони з відповідачкою заходили в під`їзд. Це було 2012-2013 роки (точно не пам`ятає). Свідок [PERSON] ствердила, що вона неодноразово була гостею в сусідів по дачі і часто бачила на сусідній дачі позивача. Він копав, сапав, будував щось. Бачила як перекривали дах. Відповідачки не бачила. Свідок [PERSON] пояснив, що привозив, як водій, з магазину на дачу [PERSON] будматеріали блоки, клей. Свідок [PERSON] також ствердив, що позивач та відповідачка це його сусіди по дачі. Вони туди приходили удвох. [PERSON] пристроїв сарайчик, розбудував будиночок і в середині і ззовні. Привозив будматеріали, заливав фундамент. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що у нього була дачна ділянка і він її продав відповідачці. Дачу оглядала [PERSON] і її мама. Позивач дзвонив, щоб забрати з дачі інвентар. Бачив позивача і відповідачку в місті, вона їх познайомила. Свідок [PERSON] суду пояснила, що живе по сусідстві з матір`ю відповідачки. З початку 2015 року [PERSON] жила з дочкою в матері і в травні місяці ще були там. Свідок [PERSON] також ствердила, що вона є сусідкою матері відповідачки. Остання часто приходила з дочкою до матері. Позивача не знає, не бачила. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з відповідачкою вони були сусідами по будинку, у 2014 році стали сусідами по дачі, яку купила мати [PERSON] . Через років два, як купили дачу, там появився позивач. Працював у грядках, займався облаштуванням будинку, міняв огорожу. Свідок [PERSON] пояснив, що вони дали ключі матері відповідачки, щоб наглядали за їх квартирою по [ADDRESS] , а самі поїхали в село. Свідок [PERSON] ствердила, що вони з відповідачкою жили по сусідству. У 2014 році часто бачила [PERSON] , вона жила тоді в матері, була розлучена. До вересня 2015 року вони ще спілкувалися з відповідачкою, остання не була одружена. Свідок [PERSON] також пояснила, що вона жила по сусідству з матір`ю відповідачки. У 2014 році [PERSON] купила дачу, позивача там не бачила. У 2014 році відповідачка проживала з мамою і в 2015 році пішла з [PERSON] на квартиру, там зараз остання і проживає. Свідок [PERSON] , свекруха відповідачки, ствердила, що її син і відповідачка проживали окремо в її квартирі, у них народилася дочка. Після розлучення вони то сходилися, то розходилися. У 2014 році відповідачка вже остаточно пішла жити до своєї матері. Свідок [PERSON] суду пояснив, що осінню 2012 року [PERSON] його познайомив з відповідачкою, говорив, що це його дівчина і що вони проживають разом. Позивач забрав свої речі з орендованого житла, переїхав проживати з відповідачкою. Спілкувалися щоденно. Вони переїхали на м-н Перемоги,9а, неодноразово підвозив їх до квартири. [PERSON] говорив, що вони уклали шлюб у кінці 2014 року чи на початку 2015 року. У кінці 2013 року, на початку 2014 року, позивач придбав гараж, дачу. [PERSON] на дачі був неодноразово, допомагав [PERSON] ставили огорожу, чистили колодязь. Позивач перебудував будиночок, займався переоблаштуванням території. Продавав машини, купляв дорожчі. Свідок [PERSON] в судому засіданні пояснила, що [PERSON] це її рідний брат по матері. З відповідачкою знайома з 2012 року, по телефону. У 2013 році бачила її в лікарні, біля брата, вони вже проживали разом. Була у них на квартирі. У 2014 році відповідачка сказала, що вони купили дачу. Позивач і відповідачка приїжджали до неї в гості, машиною. А в лютому 2015 року вони розписалися. [PERSON] і [PERSON] знімали квартиру на [ADDRESS] . Вона була там у 2013 році. Бачила там [PERSON] , дочку відповідачки. Свідок [PERSON] , дочка відповідачки, ствердила, що приблизно у 2013-2014 роках мама купила дачу і приблизно через рік познайомилася із [PERSON] . [PERSON] розписалася з позивачем і вони переїхали від бабусі в гуртожиток. Це був 2015-2016 рік. На дачі добудували кімнату, поставили вікна, двері, огорожу, заливали доріжки. Свідок [PERSON] пояснила, що вона працювала з мамою відповідачки, були подругами, сусіди . Знала, що вони купили дачу, приблизно у 2013 році. [PERSON] там ніколи не бачила. У 2015 році відповідачка з дочкою переїхали від матері в гуртожиток. До того, як остання розписалася з [PERSON] , вона їх ніколи не бачила разом. У 2013-2014 роках, на дачі відповідачки ніякі роботи не проводилися. Свідок [PERSON] , мати відповідачки, також ствердила, що після розлучення дочка з онукою жили в неї. Весною 2014 року купили дачу. У 2015 році дочка розписалася з позивачем і пішли жити в гуртожиток. Як зареєстрували шлюб, [PERSON] почав будівництво на дачі. Вона давала гроші на ремонти. Зміни на дачі почалися у 2021-2022 роках. Добудував кімнату, поставили вхідні двері, поміняли вікна. Вона дійсно доглядала за квартирою по [ADDRESS] , заходила туди з онукою, однак там ніхто не жив. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він голова кооперативу, куди входить і дача відповідачки, сусіди по дачі. [PERSON] купляла відповідачка з матір`ю, приносили йому документи, що вони нові власники. Приблизно через рік після цього, познайомився з [PERSON] . Дачний будинок був у занедбаному стані, дах протікав, огорожа похилилася. Потім замінили огорожу, поміняли вікна в будинку, фасадні роботи. Добудувався будинок, міняли дах в сараї, доріжки щебенем зробили. Бачив там і позивача і відповідачку. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є приватним підприємцем, продає побутову техніку.. [PERSON] є родичем [PERSON] , в якої вона орендує приміщення магазину. Товарні чеки, надані позивачем на холодильник і пилосос, написані не її рукою, підписи також не її, суми на товар завищені. Свідок [PERSON] , рідна сестра відповідачки, ствердила, що в 2011 році сестра розлучилася з першим чоловіком, однак до 2014 року вони ще з ним спілкувалися. І вже в 2014 році, відповідачка переїхала з речами до матері. Весною 2014 року мати з сестрою купили дачу. Купила відповідачка, мати допомагала коштами. Літом 2015 року побачила [PERSON] .. Потім сестра сказала, що вони одружилися і переїхали жити в гуртожиток, це був вересень 2015 року. З моменту придбання дачі була поставлена інша огорожа, зроблені доріжки, поміняні вікна в будинку. Свідок [PERSON] ствердив, що з відповідачкою вони знайомі давно. 7 липня 2013 року запрошував їх на весілля. Був [PERSON] з дочкою відповідачки. Позивач і відповідачка знімали квартиру на [ADDRESS] , він там був декілька разів. Сторони створили сім`ю в 2014 році, точно не пам`ятає. Позивач познайомив його з [PERSON] у 2012 році. Чув, що [PERSON] щось будував на дачі, купляв матеріали, але що конкретно не знає. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, покази свідків, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено,\~що згідно\~договору \~купівлі -\~продажу \~ земельної\~ділянки від\~15.04.2014,\~ \~Витягу з\~Державного реєстру\~речових прав\~на нерухоме\~майно про\~реєстрацію права\~власності,\~індексний номер\~20549866\~від 15.04.2014,\~ [PERSON] \~ купила\~у \~ [PERSON] \~земельну ділянкудля індивідуального садівництва, площею 0,0452 га, що розташована: Рівненська область, Володимирецький район, Старорафалівська сільська рада та сплатила за неї певну грошову суму. Відчужуваній земельній ділянці присвоєний кадастровий номер 5620889300:04:001:0988. Як зазначено у свідоцтві про шлюб, серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 17 лютого 2015 року. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, то позивачем на підтвердження даного факту до позовної заяви додано копії фото на відпочинку в м. Судак у червні 2013 року із відповідачкою та її дочкою, а також спільне фото [PERSON] , [PERSON] та її дочки, спільне фото [PERSON] та [PERSON] , фото дитини відповідачки. Також до матеріалів справи долучено весільне запрошення [PERSON] і [PERSON] на своє весілля - [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , яке відбулося 14 липня 2013 року о 12 год. та долучені фото з весілля. Стосовно наданих позивачем фотокарток, відповідач наголошує, що вони свідчать лише про спільний відпочинок позивача та відповідачки, а не про сімейні відносини. Крім того, на фото не зафіксовано дату відпочинку. На спростування даних фактів [PERSON] надала копії квитанцій №1698.545.1 від 22.05.2013, №1516.545.1 від 28.05.2013, що вона сама оплачувала відпочинок у 2013 році. (т.1 а.с.61-62). Також відповідачка ствердила, що сама передавала особисті кошти на підключення електроенергії до садового будинку, згідно розписки від 18.11.2014. (т.2 а.с.2). На той час її було прізвище « [PERSON] ». Згідно довідки № 4240/05 від 25.10.2018, виданої відділом реєстрації виконавчого комітету Вараської міської ради, [PERSON] у період з 08.08.2006 по 05.08.2015 був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з Витягу №3085 від 08.08.2024, [PERSON] в період з 08.08.2006 по 05.08.2015 був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ; з 06.08.2015 по теперешній час - [ADDRESS] . А як зазначено в довідці № 4328/05 від 30.10.2018, виданій відділом реєстрації виконавчого комітету Вараської міської ради, [PERSON] у період з 24.01.2003 по 04.11.2014 була зареєстрована в [ADDRESS] . У період з 15.11.2014 по 05.08.2015 [PERSON] була зареєстрована в [ADDRESS] , що підтверджується довідкою № 4241/05 від 25.10.2018, виданою відділом реєстрації виконавчого комітету Вараської міської ради. Окрім того, як зазначено в довідці №2427 від 07.11.2013, виданій ЖЕД № 2 м. Кузнецовськ [PERSON] про те, що її сім`я зареєстрована і проживає в [ADDRESS] та склад її сім`ї наступний: дочка - [PERSON] , власниця квартири [PERSON] ; бувший чоловік [PERSON] . Відповідно до ст. 4 Сімейного кодексу України, правовий інститут шлюбу визнається як одне з найважливіших фундаментальних людських прав. Відповідно до законодавства України, реалізуючи право на особисту свободу, кожна людина має право на створення сім`ї та проживання в ній. Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, провадження № 14-130цс19, звернуто увагу на те, що відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Подібні правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20). Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Як зазначено в Постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі 509/3416/18, під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин. В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також відзначити, що згідно з усталеною судовою практикою самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі №\~466/3769/16-ц). Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21), від 12 лютого 2025 року у справі №361/5996/19 (провадження №61-6851св24), та інших. І як зазначено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2025 року у справі №361/5996/19, взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, показання свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання необхідно зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі №\~643/6799/17, від 19 лютого 2021 року у справі №\~738/1093/19, від 22 червня 2021 року у справі №\~554/1251/20, від 22 липня 2021 року у справі №\~280/1710/18. Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може однозначно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. А як зазначено в постанові Верховного Суду України від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц, у справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України). Суд зазначає, що надані позивачем докази, які долучені до матеріалів справи, підтверджують факт спільного відпочинку, спільної присутності на святкуванні свят, перебування у близьких стосунках позивача та відповідача, однак ніяк не доводять факту ведення спільного господарства, наявності спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків як подружжя. Дані докази свідчать про те, що між [PERSON] та [PERSON] були певні відносини в оспорюваний період, але вони не були такими, що притаманні чоловіку і жінці. Крім того, надаючи оцінку показанням свідків, допитаних у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що їх показання носять загальний характер та стосуються здебільшого констатації факту того, що [PERSON] та [PERSON] перебували у стосунках, проживали разом, мали спільний відпочинок. Будь - яких інших свідчень ними надано не було. Окрім того, суд критично відносить до долучених до позовної заяви фото з місця відпочинку, спільних домашніх фото, фото садового будинку та фото із весілля [PERSON] та [PERSON] , оскільки не можна на підставі них встановити факт спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу. Показання свідків не є належними доказами, оскільки вони не підтверджують вказаних ознак, властивих для проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Показаннями свідків за відсутності інших належних доказів не може бути встановлений факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.(Постанова верховного Суду від 07 червня 2023 року у справі №\~509/3416/18). Жодних інших належних письмових доказів, які б підтверджували доводи позивача щодо існування між ним та відповідачкою відносин, притаманних подружжю у період з листопада 2012 року по16 лютого 2015 року, а саме: наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин, [PERSON] не надано. Також суд критично відноситься до долучених позивачем до матеріалів справи на підтвердження факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу копій товарного чеку від 27.08.2014 про придбання холодильника, товарного чеку від 07.07.2014 про придбання пилососа, оскільки на підставі даних чеків не можна зробити висновків, що сторони спільно купували дану побутову техніку, за спільні кошти. Крім того, допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , продавець, ствердила, що дані товарні чеки на холодильник і пилосос, написані не її рукою, вона їх не видавала. Відповідачка у своїй заяві, яка надійшла до суду 26 лютого 2023 року зазначила, що наданий позивачем товарний чек від 27.08.2014 на купівлю холодильника є недостовірним, на підтвердження чого долучила наступні документи: Товарний чек від 10.07.2018 на купівлю холодильника Атлант ХМ-6021 № 0823145287, вартістю 9200.00 грн.; Гарантійна карта на холодильник-морозильник Атлант, модель ХМ-6021, заводський № 0823145287 з відбитками штемпеля продавця; Фото наявного у відповідачки в квартирі холодильника Атлант ХМ-6021. Крім того у товарному чеку від 27.08.2014 на купівлю холодильника «Атлант 6025», вартістю 16 400 грн., доданого до справи позивачем, взагалі не зазначений заводський номер холодильника, що унеможливлює його ідентифікацію. Суд, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши оцінку доводам сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, у тому числі, й показання свідків, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт його спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки із [PERSON] , ведення спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, подружніх взаємних прав та обов`язків, не надано інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю у період часу з листопада 2012 року по 16 лютого 2015 року. Отже, враховуючи вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту спільного проживання із [PERSON] у вказаний у позові період, а відтак суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю, як дружини та чоловіка без реєстрації шлюбу. Щодо позовних вимог в частині визнання земельної ділянки з кадастровим номером 5620889300:04:001:0988, площею 0,0452 га. та матеріалів й обладнання, вкладених в будівництво садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані на вказаній земельній ділянці, спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , а також у порядку поділу спільного майна, визнання за [PERSON] право приватної особистої власності на: земельну ділянку з кадастровим номером 5620889300:04:001:0988, площею 0,0452 га.; матеріали та обладнання вкладених в будівництво садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані на вказаній земельній ділянці з кадастровим номером 5620889300:04:001:0988, площею 0,0452 га. та стягнення зі [PERSON] на користь [PERSON] половини вартості спільного майна, в частині - земельної ділянки з кадастровим номером 5620889300:04:001:0988, площею 0,0452 га. та матеріалів та обладнання вкладені в будівництво садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані на вказаній земельній ділянці з кадастровим номером 5620889300:04:001:0988, площею 0,0452 га, то судом встановлено наступне: За приписом ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (чч. 1, 2 ст. 321 ЦК України). За нормою ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом Відповідно до частини 1 статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Встановлення факту спільного проживання має значення для захисту матеріальних інтересів осіб, які спільно проживають, оскільки статтею 74 СК України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вказав, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні наступні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно із роз`ясненнями, наданими у пп. 21, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК, ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК) можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Як зазначено в Постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі №569/13242/14-ц, частиною першою статті 62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано баланс інтересів подружжя, у разі наявності сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя.\~ При посиланні на вимоги статей 25 КпШС України, 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач має довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №\~214/6174/15-ц. Крім того, як зазначено в Постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 12 червня 2024 року у справі №450/899/21, питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону. Послідовна і судова практика Великої Палати Верховного Суду стосовно висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23 червня 2020 року у справі №\~680/214/16\~(провадження № 14-445цс16) та від 14 вересня 2021 року у справі №\~359/5719/17\~(провадження № № 14-8цс21)). Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). З матеріалів справи вбачається, що 15.04.2014 між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище відповідачки) було укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки для індивідуального садівництва, площею 0,0452 га, що розташована: Рівненська область, Володимирецький район, Старорафалівська сільська рада та сплатила за неї певну грошову суму. Відчужуваній земельній ділянці присвоєний кадастровий номер 5620889300:04:001:0988. Згідно Витягу\~з Державного\~реєстру речових\~прав на\~нерухоме майно\~про реєстрацію\~права власності,\~індексний номер\~20549866\~від 15.04.2014,\~ [PERSON] \~ \~є власником\~земельної ділянки- кадастровий номер 5620889300:04:001:0988, цільове призначення: для індивідуального садівництва, площею 0,0452 га, що розташована: Рівненська область, Володимирецький район, Старорафалівська сільська рада. Відповідно до Висновку експерта судової оціночно-земельної та оціночно-будівельної експертизи №67/23 від 27.12.2023, ринкова вартість земельної ділянки з кадастровим номером 5620889300:04:001:0988, площею 0,0452га, право власності на яке оформлено на ім`я [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , з урахуванням поліпшень, може становити: 669 532 (шістсот шістдесят дев`ять тисяч п`ятсот тридцять дві) гривні. Ринкова вартість садового будинку з господарськими будівлями та спорудами (сарай, огорожа та ін.), що розташовані на земельній ділянці, площею 0,0452га, з кадастровим номером 5620889300:04:001:0988, право власності на яке оформлено на ім`я [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , може становити: 606 428 (шістсот шість тисяч чотириста двадцять вісім) гривень. Допитана в судовому засіданні експерт [PERSON] ствердила, що вона проводила оцінку готового об`єкту, а не будматеріалів. Станом на 01.11.2023 технічного паспорта на садовий будинок не було. Згідно ст.77 КПК України, суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. А тому даний висновок експертизи №67/23 від 27.12.2023суд вважає неналежним доказом, що не містить інформації щодо предмета доказування. Позивач в судовому засіданні зазначив, що спірна земельна ділянка та матеріали й обладнання, вкладені в будівництво садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані на вказаній земельній ділянці були придбані спільно із [PERSON] , за спільні кошти, є земельними покращеннями. Однак, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які в даному випадку можуть слугувати доказами купівлі даного майна за спільні кошти сторін. Долучені позивачем в якості доказів участі у добудові садового будинку копії квитанцій, накладних, суд оцінює критично та не бере до уваги, оскільки з них неможливо встановити для яких цілей і ким брались дані матеріали. Отже, надаючи оцінку доказам, суд не знаходить доведеною обставину того, що вище зазначені матеріали на добудову, як і земельна ділянка, придбавались за спільні кошти сторін. За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України, вважати земельну ділянку та матеріали і обладнання, вкладені в будівництво садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані на спірній земельній ділянці такими, що належать на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , як чоловіку та жінці, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою. Даний висновок суду узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 09.10.2024, справа №\~753/11423/22. Європейський суд з прав людини також вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). Враховуючи те, що позивачем не доведено факт його проживання разом із [PERSON] у період з листопада 2012 року по 16 лютого 2015 року однією сім`єю як дружини та чоловіка без реєстрації шлюбу, як і не доведено факт придбання земельної ділянки та матеріалів й обладнання, вкладених в будівництво садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані на вказаній земельній ділянці за спільні їх кошти, а відтак суд не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог, які є похідними, такі як: визнання об`єктом права спільної сумісної власності земельної ділянки з кадастровим номером 5620889300:04:001:0988, площею 0,0452 га. та матеріалів й обладнання, вкладених в будівництво садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані на вказаній земельній ділянці та стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] половини вартості спільного майна в сумі 162483,50 грн. Надані в обгрунтування позовних вимог докази копії фотографій, товарних чеків, чеків на купівлю будматеріалів, виписки по карткових рахунках, заява [PERSON] до компетентних органів від 11.11.2022, заява від 10.05.2023 про відкликання підпису та скасування заяви від 11.11.2022, не спростовують вище викладених висновків суду. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, вислухавши доводи та заперечення учасників процесу, допитавши свідків, оцінивши наявні докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. Щодо позовних вимог про поділ спільного майна подружжя - автомобіля, марки BMW Х3, державний номерний знак [NUMBER] , ідентифікаційний номер транспортного засобу: [NUMBER] , то судом встановлено наступне. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, про що 17 лютого 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кузнецовського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис №53. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 13 грудня 2022 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, серії [NUMBER] . Під час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] , 21 травня 2022 року, купили автомобіль, марки BMW Х5, державний номерний знак [NUMBER] , який зареєстровано на [PERSON] . Даний факт сторонами не оспорюється. Як зазначено у Висновку про вартість об`єкта оцінки, складеного ФОП [PERSON] , дата оцінки 13.03.2023, ринкова вартість автомобіля, марки «BMW X3», 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN № [NUMBER] , становить 344\~565,00 грн. Відповідно до довідки №131 від 22.02.2023 та довідок №893, №894, №895, №896, №897, №898, №899, №900, №901, №902, №903, №904 від 23.02.2023, виданих ВП Рівненська АЕС ДПНАЕК Енергоатом, [PERSON] працює з 12.01.2011 у ВП РАЕС та отримує заробітну плату у розмірі, зазначеному у довідках. Позивачка стверджує, що автомобіль придбаний за її власні кошти і заперечує відносно його поділу. Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права або охоронюваного законом інтересу. Згідно ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення, за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя. При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17, постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі №711/2302/18 та в постанові від 03 квітня 2020 року в справі №286/1537/16-ц. Згідно ч.1 ст.62 СК України, об`єктом спільної сумісної власності подружжя є будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна, хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N\~372/504/17\~(провадження N 14-325цс18). Тобто той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вказаними правовими нормами встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу, яка може бути спростована. Так, один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц. Належних та достатніх доказів на підтвердження того, що автомобіль придбавався за власні кошти [PERSON] суду не надано, хоча відповідно до норм чинного законодавства та правових позицій Верховного Суду саме на неї покладається обов`язок доведення даної обставини. Таким чином, встановлено, що спірний автомобіль,\~марки «BMW\~X3»,\~2005\~року випуску,\~реєстраційний номер\~ [NUMBER] ,\~VIN\~№ [NUMBER] набутий сторонами за час шлюбу, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу [PERSON] не спростована, а тому даний транспортний засіб є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між колишнім подружжям. Верховним Судом у постанові від 05 лютого 2020 року у справі N754/2060/17\~(провадження N61-48496св18) викладено висновок про те, що "за змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина 4 статті 71 СК України). Відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно із частиною п`ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності". Відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Згідно статті\~71\~СК України,\~майно,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~ділиться між\~ними в\~натурі. Якщо\~дружина та\~чоловік не\~домовилися про\~порядок поділу\~майна,\~спір може\~бути вирішений\~судом.\~При цьому\~суд бере\~до уваги\~інтереси дружини,\~чоловіка,\~дітей та\~інші обставини,\~що мають\~істотне значення. Неподільні\~речі присуджуються\~одному з\~подружжя,\~якщо інше\~не визначено\~домовленістю між\~ними. Речі\~для професійних\~занять присуджуються\~тому з\~подружжя,\~хто використовував\~їх у\~своїй професійній\~діяльності.\~Вартість цих\~речей враховується\~при присудженні\~іншого майна\~другому з\~подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Тлумачення положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). (Постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 648/3137/15-ц). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 299/2490/16-ц. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. У пунктах 1-3 ч.1 ст.365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини з приводу припинення свого права на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 03 лютого 2020 року в справі №235/5146/16-ц (провадження №61-37616св18); від 03 червня 2020 року в справі №487/6195/16-ц (провадження №61-46326св18); від 30 вересня 2020 року в справі №552/1514/19 (провадження №61-21084св19); від 24 березня 2021 року в справі №501/2211/18 (провадження 2/501/458/19). Як визначено у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пп. 23, 30 вище згаданої постанови, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Як зазначено у постанові Верховного Суду\~від 16 червня 2021 року у справі № 299/2490/16-ц, провадження № 61-19516св19, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки. У постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 760/789/19, провадження\~\~№ 61-16632св20, сформульовано правовий висновок про те, що принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених\~ЦК України\~(стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Згідно Висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №\~522/1528/15-ц (пункт 58)). Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. І як зазначено у постанові Верховного Суду від 16.06.2021, у справі №\~559/609/15, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 зазначено, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. А як зазначено в постанові Верховного Суду від 14 лютого 2024 року у справі №752/18272/18, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №\~916/1415/19\~(пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №\~522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №\~910/3009/18\~(пункт 63)). Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14 лютого 2024 року у справі №752/18272/18, зауважувала, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №\~615/1364/16-ц, провадження № 61-6575св19, від 17 серпня 2022 року у справі №\~522/8676/20, провадження № 61-1714св22, від 17 січня 2024 року у справі №\~522/17831/20\~(провадження № 61-7951св23). У разі, коли один із подружжя (позивач) не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій з попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можна реально поділити між сторонами відповідно до їхніх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу та залишає майно у спільній частковій власності. Схожий висновок викладено і у пункті 53.3 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №\~209/3085/20\~(провадження № 14-182цс21), та в постанові Верховного Суду від 14 лютого 2024 року у справі №752/18272/18 (провадження №61-13536св23) Судом встановлено, що спірне нерухоме майно - автомобіль, марки BMW" модель "X3, державний номерний знак [NUMBER] ,\~ 2005\~року випуску,\~номер кузова\~ [NUMBER] набуто сторонами за час шлюбу, відповідачем не спростована презумпція права спільної сумісної власності подружжя на майно, воно є спільним сумісним майном подружжя, і транспортний засіб - є неподільною річчю. [PERSON] не вніс на депозитний рахунок суду половину визначеної у висновку вартості спірного автомобіля. [PERSON] під час розгляду справи не надала своєї згоди на отримання грошової компенсації вартості належної їй частки у праві власності на автомобіль, наполягаючи на визнанні за нею права власності на автомобіль, отже, слід вважати, що між сторонами не досягнуто домовленості щодо добровільного поділу автомобіля. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.3 ст. 12, ч.1, ч.5, ч.6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановивши, що спірний автомобіль набутий сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі та виходячи із принципу рівності часток подружжя у спільному майні, суд вважає, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між ними з визнанням за кожним з подружжя права власності на 1/2 частину у такому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Щодо судових витрат, то судом встановлено наступне: Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На виконання вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України, [PERSON] до закінчення судових дебатів, заявлено клопотання про те, що докази щодо розміру витрат, які позивач сплатив та має сплатити у звязку з розглядом справи будуть подані протягом п"яти днів після ухвалення рішення суду. На підставі викладеного,

Outcome: partial