Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] 19.11.2024 року звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя, поділ майна подружжя. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, пояснивши, що 9.06.2012 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали між собою шлюб. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.07.2023 року шлюб між сторонами було розірвано. За час перебування в шлюбі сторони за свої спільні кошти придбали квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 7.08.2015 року. Право власності на вказане нерухоме майно було оформлено на відповідача. Оскільки дана квартира перебуває у спільній сумісній власності сторін, то позивач запропонувала відповідачу передати у її власність 1/2 частини даної квартири, однак [PERSON] відмовився, посилаючись на те, що вказаний об`єкт нерухомого майна є його особистою приватною власністю. За таких обставин, враховуючи неподільність об`єкта нерухомого майна, яке перебуває у спільній сумісній власності подружжя, неможливість користування ним окремо один від одного, просить визнати вказаний об`єкт спільною сумісною власністю подружжя та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину спірної квартири. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову не визнали, пояснивши, що 17.05.2006 року відповідач [PERSON] за свої власні кошти придбав автомобіль „Mazda 3", д.н.з. [NUMBER] , номер кузова № [NUMBER] , 2006 року випуску, вартість якого складала 121 000 грн., що було еквівалентно 23 960 доларів США. 10.06.2008 року [PERSON] та [PERSON] придбали у [PERSON] на 105 000 доларів США згідно договору купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] , за яким [PERSON] став співвласником 2/3 частини вказаної квартири, а [PERSON] - співвласницею 1/3 частини квартири. В подальшому 9.06.2012 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] . 15.02.2013 року продавці [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири за 65 000 доларів США. Враховуючи, що 2/3 частини квартири належала [PERSON] , а 1/3 частина квартири належала [PERSON] , то грошові кошти від продажу квартири були розподілені наступним чином - [PERSON] отримав 43 333 долари США, а [PERSON] отримала 21 667 доларів США. Грошові кошти в сумі 21 667 доларів США залишились у [PERSON] і не використовувались сторонами на сімейні потреби. В липні 2015 року [PERSON] виявив бажання придбати квартиру [ADDRESS] , вартість якої складала 54 500 доларів США. В наявності у нього було тільки 49 500 доларів США, а 5 000 доларів США, яких не вистачало для купівлі, він позичив у [PERSON] . 7.08.2015 року [PERSON] придбав у [PERSON] за договором купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] за ціною 1 170 884 грн., що було еквівалентно 54 500 доларів США. Вказані грошові кошти були особистою приватною власністю відповідача, які були ним отриманні від продажу квартири [ADDRESS] (49 500 доларів США) та отриманої від [PERSON] позики в розмірі 5 000 доларів США. В подальшому [PERSON] 16.07.2020 року продав свій автомобіль „Mazda 3", д.н.з. [NUMBER] за 160 226 грн., що еквівалентно на той час 5 908 доларів США, і повернув борг [PERSON] в розмірі 5 000 доларів США. Таким чином, спірна квартира [ADDRESS] придбана відповідачем [PERSON] за його особисті приватні кошти, тому є його особистою приватною власністю і не підлягає поділу майна подружжя. Заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Згідно ст.41 Конституції України, ч.1, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Відповідно до ч.1, ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. За правилами ч.2, ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. 9.06.2012 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали між собою шлюб, який був зареєстрований Лівобережним відділом державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис №661, що підтверджується відомостями штампів на 10 сторінці паспорту громадянина України [NUMBER] [PERSON] (а.с.25) та паспорту громадянина України [NUMBER] [PERSON] (а.с.30). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.07.2023 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.16-18). Вказаним судовим рішенням було встановлено, що [INFO] у подружжя, сторін по даній цивільній справі, народився син [PERSON] (а.с.17). Вказані обставини не заперечувались учасниками справи, які погодились з ними, тому вони не підлягають доказуванню при розгляді даної цивільної справи в порядку ч.1, ст.82 ЦПК України. Відповідно до ч.1, ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). За змістом ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. В Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що „…у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує". Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Як передбачено ч.3, ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, 7 серпня 2015 року [PERSON] , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , придбав у [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пінзеник О.М. і зареєстрованого у реєстрі за №694 (а.с.6-9; 64-65). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 7.08.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пінзеник О.М. було внесено до реєстру запис про державну реєстрацію права власності [PERSON] на спірну квартиру згідно описаного вище договору купівлі-продажу квартири (а.с.10). Придбана квартира [ADDRESS] є трьохкімнатною, ізольованою квартирою, загальною площею 70,20 м2, житловою площею 41,80 м2, розташованою на 5 поверсі 10-типоверхового будинку і має три житлові кімнати площею 9,8 м2, 14,9 м2 та 17,1 м2, що підтверджується копією технічного паспорта квартири (а.с.12-13), інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.14-15) та довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості (а.с.19-21). За відомостями витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, станом на 29.02.2024 року зареєстрованими в квартирі [ADDRESS] є позивач [PERSON] , [INFO] та син сторін [PERSON] , [INFO] (а.с.22-23). Вказана реєстрація місця проживання позивача підтверджується і ксерокопією її паспорта громадянина України [NUMBER] (а.с.31). За змістом розділу №2 договору купівлі-продажу квартири від 7.08.2015 року продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 1 170 884 грн., які сплачені покупцем ( [PERSON] ) та отримані продавцями, в рівних частках кожним, до укладення цього договору; сторони свідчать, що розрахунок між ними відбувся з дотриманням вимог ст.1087 ЦК України та Постанови Правління Національного Банку України №210 від 6.06.2013 року (п.2.1). Сторони підтверджують факт повного розрахунку між собою та відсутність будь-яких вимог та претензій щодо проведеного розрахунку (п.2.2). Сума договору, після його нотаріального посвідчення, сторонами не може бути змінена (п.2.3). Також в п.7.7 вказаного договору купівлі-продажу квартири від 7.08.2015 року зазначено, що згода дружини покупця (тобто [PERSON] ), [PERSON] , на укладення цього договору викладена в заяві, справжність підпису під якою засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пінзеник О.М. 7.08.2015 року за реєстровим №693, яка додана до документів, переданих нотаріусу при укладанні цього договору. В графі „покупець:" цього ж договору здійсно підпис і власноруч записано „ [PERSON] " (а.с.8-9). Вказаний підпис як його у зазначеному документі підтвердив у судовому засіданні відповідач [PERSON] . Тобто, відповідач своїм підписом у договорі купівлі-продажу квартири підтвердив правильність, достовірність та повну відповідність викладеним обставинам його змісту. Оцінюючи зміст п.7.7 договору купівлі-продажу квартири, суд вважає, що згода дружини покупця [PERSON] . [PERSON] на укладення зазначеного правочину була надана останньою, з якою погодився відповідач, виключно у випадку придбання спірної квартири як об`єкта спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . При цьому даний договір не містить відомостей про придбання даної квартири [PERSON] за грошові кошти, які є його особистою приватною власністю, на чому він міг наполягати у приміщенні приватного нотаріуса Пінзеник О.М., вкючаючи і при ознайомленні з проєктом договору. Таким чином, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] була придбана сторонами по справі, перебуваючи в шлюбі, за їх спільні грошові кошти, тому є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Як вказує п.3, ч.1, ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні стверджували, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана відповідачем за його особисті грошові кошти, отримані від продажу квартири [ADDRESS] , де [PERSON] був співвласником 2/3 частини вказаної квартири і отримав при продажу 43 333 долари США та грошової позики в розмірі 5 000 доларів США, які він позичив 21.07.2015 року у [PERSON] . Вказані обставини ними були підтверджені копією договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пінзеник О.М. (а.с.60-61), копією розписки від 21.07.2015 року, згідно якої [PERSON] позичив [PERSON] 5 000 доларів США для придбання нерухомості в м. Києві (а.с.63), довідкою Територіального сервісного центру МВС №8045 від 6.12.2024 року №786/8045, з якої вбачається, що 17.05.2006 року автомобіль „Mazda 3", д.н.з. [NUMBER] , номер кузова № [NUMBER] , 2006 року випуску було зареєстровано за [PERSON] , 16.07.2020 року даний автомобіль було перереєстровано на іншого власника на підставі договору купівлі-продажу ДКП ТСЦ 7141/2020/2100415 від 16.07.2020 року, вартість продажу автомобіля 160 226 грн. (а.с.67), актом №1 приймання-передачі грошових коштів від 20.07.2020 року, за яким [PERSON] повернув борг [PERSON] в розмірі 5 000 доларів США (а.с.69). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] пояснили: [PERSON] : [PERSON] звернувся до нього в липні 2015 року про надання позики в розмірі 5 000 доларів США, оскільки йому не вистачає для придбання квартири в м. Києві, і 21.07.2015 року він позичив відповідачу вказану суму, яку [PERSON] повернув йому в 2020 році; [PERSON] та [PERSON] повідомили, що вони були свідками позичання 5 000 доларів США [PERSON] . [PERSON] і як пояснив останній вказана сума йому необхідна для придбання квартири в м. Києві. Суд не може покласти в основу рішення показання вказаних свідків, оскільки вони не були очевидцями укладення договору купівлі-продажу спірної квартири відповідачем і не бачили, які саме грошові кошти передавались [PERSON] продавцям квартири, про що повідомили суд. Також суд не може покласти в основу рішення і пояснення відповідача [PERSON] та його представника [PERSON] в судовому засіданні описані вище, оскільки вказані учасники справи не надали докази в розумінні ст.76-80 ЦПК України щодо передачі 7.08.2015 року [PERSON] продавцям спірної квартири [ADDRESS] безпосередньо грошових коштів, отриманих від позики 21.07.2015 року у [PERSON] та отриманих саме від продажу квартири [ADDRESS] . Крім того, відповідач в судовому засіданні не зміг пояснити, чому він не вимагав у нотаріуса при укладенні договору купівлі-продажу квартири внести відомості до його тексту про придбання вказаного об`єкту нерухомості за особисті приватні кошти покупця або за кошти, отримані покупцем від продажу квартири [ADDRESS] та позики від 21.07.2015 року, наданої позикодавцем [PERSON] . Як передбачає ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Згідно ч.1, ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За приписами ч.1, ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналізуючи докази в цілому, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки сторони за свої спільні кошти придбали квартиру [ADDRESS] , тому вказане майно належить їм на праві спільної сумісної власності і підлягає поділу у встановленому законом порядку на вимогу одного з подружжя. Оскільки у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, тому суд вважає необхідним визнати за кожним із подружжя право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку поділу майна подружжя, таким чином задовольнивши позов в повному обсязі та врахувавши право відповідача при поділі майна подружжя. Згідно ст.133; 141 ЦПК України оскільки суд задовольняє позов позивача [PERSON] , тому з відповідача [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути 1 211 грн. 20 коп. судового збору, в задоволенні стягнення решти суми необхідно відмовити, а також з відповідача підлягає стягненню на користь держави 12 814 грн. 06 коп. судового збору в розмірі 1% від вартості 1/2 частини вказаної квартири в частині визнання за ним права власності на 1/2 частину спірної квартири.

Outcome: approved