Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-09 00:00:00

22.11.2024 представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя, в якому просить в порядку поділу спільного майна подружжя - квартири [ADDRESS] , виділивши [PERSON] часток вказаної квартири, а [PERSON] - частку квартири. Судові витрати просить покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 28.08.2014 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 03.08.2023 розірвано. Від шлюбу в сторін народилася дочка [PERSON] , [INFO] , та відповідачем усиновлено сина позивача від першого шлюбу [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що судовим наказом Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 23 серпня 2023 року наказано стягувати з відповідача на її користь аліменти на сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини із всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 04.07.2023 року і до досягнення дітьми повноліття. Станом на 30.09.2024 розмір заборгованості з сплати аліментів становить 57834,90 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментах у ВП №73780753. За час перебування шлюбі та за спільні кошти позивачкою було придбано квартиру [ADDRESS] . Як вбачається із інформації з Державного реєстру речових прав за №228160652 від 15.10.2020 Позивачка 15.10.2020 року зареєструвала за собою речове право на вказану квартиру. Вважає, що при поділі спірної квартири, яка належить їм (сторонам) на праві спільної сумісної власності, слід відступити від рівності часток, у зв`язку з тим, що з нею ( [PERSON] ) проживають неповнолітні діти, які перебувають на її утриманні, а у відповідача на даний час наявна заборгованість по аліментах в розмірі 57834,90 грн. 16.12.2024 із Відділу обліку а моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області отримано відповідь про місце реєстрації відповідача. Ухвалою судді від 25.11.2024 провадження в зазначеній справі відкрито, постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 19.12.2024. 19.12.2024 відкладено розгляд справи на 23.01.2025 у зв`язку з відсутністю даних про належне повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи та за клопотанням представника позивачки, [PERSON] . Ухвалою від 23.01.2025 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 18.02.2025, ухвалено повідомити додатково відповідача про розгляд справи на офіційному веб-сайті судової влади через неотримання ним судової кореспонденції. 18.02.2025 справу відкладено на 10.03.2025 у зв`язку з неявкою відповідача та відсутністю даних про його належне повідомлення про дату, час та місце судового розгляду, ухвалено повідомити додатково відповідача про розгляд справи на офіційному веб-сайті судової влади через неотримання ним судової кореспонденції. В судовому засіданні представник позивача позов підтримує з підстав, викладених у позовній заяві. У зв`язку з неявкою відповідача в судове засідання просить провести заочний розгляд справи та задоволити позов. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, відзиву на позов не подавав, хоча поштова кореспонденція скеровувалась відповідачу за зареєстрованим місцем проживання. Пунктом 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України визначено, що судова повістка фізичній особі направляється за адресою її місця проживання чи перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Крім того, задля забезпечення принципу відкритості інформації щодо справи та отримання відповідачкою надісланої судом поштової кореспонденції, у відповідності до вимог ч. 11 ст.128 ЦПК України було повідомлено відповідачку про дату, час, місце та порядок розгляду даної справи шляхом розміщення оголошення на офіційному вебсайті "Судової влади України". Відтак, суд доходить висновку про належне вжиття всіх заходів щодо повідомлення, зокрема, відповідача, про розгляд даної справи та вважає його належним чином повідомленою про дату, час, місце та порядок судового розгляду зазначеної справи. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у його відсутності, ухваливши про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 28.08.2014 між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, який рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 03.08.2023 - розірвано, (а.с. 18). При розірванні 03.08.2023 шлюбу питання поділу спільного майна між сторонами не вирішувалося. Від шлюбу в сторін народилася дочка [PERSON] , [INFO] та відповідачем усиновлено сина позивача від першого шлюбу [PERSON] , [INFO] , а.с. 11, 12. Судовим наказом Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 23 серпня 2023 року наказано стягувати з відповідача на користь [PERSON] аліменти на сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини із всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 04.07.2023 року і до досягнення дітьми повноліття, а.с. 19 З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.10.2020, вбачається, що квартира [ADDRESS] , зареєстровано за позивачкою, [PERSON] (а.с.17). Згідно із ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту, про що зазначено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч.9 ст. 7 СК України). Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто (ст.57 СК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст. 368 ЦК України). Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) вказано: «ст. 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено: «відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують». Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, що могли свідчити про обставини, які би спростовували презумпцію спільності права власності подружжя на квартиру, отже, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними. [PERSON] у своїй позовній заяві посилається на те, що станом на 30.09.2024 розмір заборгованості з сплати аліментів становить 57834,901 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментах ВП №72780753, а тому просить при поділі спірної квартири, відступити від рівності часток та визнати за нею право на 3/4 частини цієї квартири. Вирішуючи спір, судом встановлено, що спірна квартира була придбана подружжям у період перебування у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю, а відтак, частки сторін є рівними, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України відсутні, оскільки проживання дітей сторін із [PERSON] , з огляду на встановлені судом обставини та положення ст. 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, позивачем не доведена. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 грудня 2019 року (справа № 297/2837/17 (провадження № 61-7846 св19)). Такою обставиною не може бути визнана заборгованість по аліментах, оскільки законодавством передбачені механізми стягнення заборгованості. За таких обставин, суд вважає, що спірну квартиру слід поділити порівну, виділивши у власність позивачу та відповідачу по 1/2 частці в квартирі [ADDRESS] . Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати, а відтак на користь позивача з відповідача слід стягнути 1211,20 грн. сплаченого судового збору за подання позовної заяви, а.с. 38. Враховуючи вище наведене та

Outcome: approved