Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги позову підтримала, просила їх задовольнити, пояснивши, що 6.06.2015 року [PERSON] та [PERSON] уклали між собою шлюб. [INFO] у сторін народилась донька [PERSON] . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25.01.2024 року шлюб між сторонами було розірвано. Фактично весь період часу подружнього життя сторони проживали разом з батьками чоловіка в [ADDRESS] в будинку його батьків. В березні 2022 року позивач з дитиною виїхала до Європи, де спочатку проживала в Польщі, а потім переїхала до м. Спіддал республіки Ірландія. В Ірландії позивач разом з донькою отримали статус тимчасового захисту для громадян України, які виїхали з України після 24.02.2022 року, і проживають у житловому комплексі [ADDRESS] у просторій квартирі, яка була надана їм як переміщеним особам з України. Житловий комплекс „ Парк Лодж Коттеджез " є схваленим постачальником послуг з розміщення осіб, які перебувають під міжнародним захистом (ІРАS), для надання житла переміщеним особам з України. Приїхавши в Ірландію, позивач спочатку влаштувалась на роботу по вихідним дням, а потім була прийнята на постійній основі в компанію „Фройденберг Медікал". Донька [PERSON] була зарахована до „ Школи Чолмайн Тооріні ", де навчається і на теперішній час. Вона відвідує різні гуртки і отримує позитивні відгуки. Також донька успішно дистанційно навчається у Великодимерському ліцеї. Таким чином, мати створила дитині всі належні умови для її проживання, навчання та виховання. Позивач не перешкоджає спілкуванню відповідачу з дитиною, але він останнім часом вимагає повернення доньки до України і проживання її за попереднім місцем та погрожує позивачу з цього приводу. Фактично сім`я сторін перестала існувати, спільної згоди на проживання дитини сторони не знайшли, тому просить визначити місце проживання дитини разом з матір`ю та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання доньки в розмірі 5 000 грн. щомісяця у твердій грошовій сумі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову не визнав повністю, в подальшому вимогу про стягнення аліментів залишив на розсуд суду, пояснивши, що він безпосередньо є мешканцем с. Велика Димерка, Броварського району, Київської області і знає родину [PERSON] давно. Він сам ніколи не чув і не бачив будь-яких сварок і конфліктів між подружжям [PERSON] , не чув він такого і від мешканців села. Сторони проживали мирно і дружно, виховували спільну доньку. Після повномасштабного вторгнення рф на територію України сторони з донькою виїхали до м. Кам`янець-Подільського, Хмельницької області, де проживали у орендованому житлі, а потім дружина обдурила відповідача і виїхала з донькою до Польщі. Відповідач не перешкоджав їй у цьому. Через деякий час він дізнався про місце перебування своєї дитини з дружиною в Ірландії і з цього часу позивачка почала перешкоджати відповідачу у його спілкуванні з дитиною. Ніяких спорів щодо місця проживання дитини між сторонами не було. Швидше за все позивач хоче створити для себе в Ірландії нове життя і забрати від нього доньку. Тому просить в цій частині відмовити позивачу у задоволенні позову. Однак відповідач розуміє, що зобов`язаний утримувати свою дитину, не заперечує цьому, тому просить визначити розмір аліментів на розсуд суду. Представник 3-ї особи служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації в судові засідання не з`явився, але у направленому листі до суду заступник начальника служби Сергій Мегеть просив розглянути справу у відсутність представника 3-ї особи і винести рішення з максимальним урахуванням інтересів малолітньої дитини (а.с.84-85). Також вказаним листом зазначено, що співробітники служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації не можуть скласти акт обстеження житлово-побутових умов дитини та надати висновок про доцільність чи недоцільність визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, оскільки встановлено, що батько дитини проживає [ADDRESS] в будинку його батьків, де і проживала позивач з дитиною до повномасштабного вторгнення рф на територію України, що територіально не відноситься до Дарницького району м. Києва. В березні 2022 року [PERSON] з донькою виїхала за кордон і на теперішній час перебувають в Ірландії, тому опитати позивача та дитину неможливо. Представник 3-ї особи служби у справах дітей Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області в судові засідання також не з`явився, але у направленому листі до суду начальник служби Оксана Леоненко просила розглянути справу у відсутність представника 3-ї особи і винести рішення з максимальним урахуванням інтересів малолітньої дитини (а.с.98-101; 115-118; 129-132; 142). Також вказаним листом зазначено, що спеціалісти служби у справах дітей Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області не можуть скласти висновок про доцільність чи недоцільність визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, оскільки малолітня дитина не проживає [ADDRESS] , а в березні 2022 року разом з матір`ю [PERSON] виїхала за кордон і на теперішній час перебуває в Ірландії. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги необхідно задовольнити частково з наступних підстав. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. За змістом ч.1, ст.3; ч.1, ст.9; ч.1, ст.18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, схваленої резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У відповідності до ч.1, ст.21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. За правилами ч.2, ст.22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Як регламентовано ч.1-2, ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Як передбачає ч.1, ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом положень ч.3, ст.11 Закону України „Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Як вбачається з матеріалів справи, 6.06.2015 року [PERSON] та [PERSON] уклали між собою шлюб, який був зареєстрований Великодимерською селищною радою Броварського району Київської області, актовий запис №26, що підтверджується інформацією зі штампу в паспорті громадянина України [PERSON] (а.с.11). [INFO] у сторін народилась донька [PERSON] , про що йдеться у свідоцтві про народження серія [NUMBER] (а.с.15). Як вбачається з ксерокопії паспорта громадянина України [NUMBER] позивач [PERSON] , [INFO] зареєстрована у [ADDRESS] з 5.01.1990 року, тобто практично з дня народження і по теперішній час (а.с.9-11). Відповідач [PERSON] та спільна донька сторін [PERSON] , [INFO] зареєстровані в [ADDRESS] (а.с.49; 107; 135). Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] є інвалідом 2 групи з 1.06.2017 року захворювання, пов`язаного з проходженням служби довічно, що підтверджується копією довідки до акту огляду МСЕК серія АВ №0655964 (а.с.144). Після реєстрації шлюбу фактично весь період часу подружнього життя сторони проживали разом з батьками чоловіка, відповідача по справі, в [ADDRESS] в будинку його батьків. Вказані обставини були визнані учасниками справі, підтверджуються матеріалами справи і не спростовуються будь-якими іншими доказами, тому не підлягають доказуванню при розгляді даної справи в порядку ч.1, ст.82 ЦПК України. Як пояснили представники сторін, після повномасштабного вторгнення рф на територію України в березні 2022 року позивач [PERSON] разом з малолітньою дитиною [PERSON] виїхала до Польщі, а в подальшому переїхала до Ірландії. Ствердження представника позивача про те, що сварки і конфлікти між сторонами по справі почались раніше 2022 року, тому [PERSON] з дитиною виїжджала для окремого проживання з відповідачем до своєї сестри до м. Бровари в 2021 році, суд не може покласти в основу рішення, оскільки вони не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Також не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні і пояснення представника відповідача про те, що сторони з дитиною в березні 2022 року спільно виїхали до м. Кам`янець-Подільського, Хмельницької області, тому не приймає їх уваги. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25.01.2024 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.147-149). Як вбачається з тексту вказаного судового рішення, в позові, який надійшов до суду в жовтні 2023 року, позивачем зазначено, що сторони проживають окремо, тобто на час подачі позову до суду, що узгоджується з вищезазначеними відомостями про те, що позивач з дитиною з березня 2022 року виїхала до Польщі, а в подальшому до Ірландії. Крім того, судом, виходячи зі змісту судового рішення про розірвання шлюбу, не встановлено дати чи періоду з якого часу сторони проживають окремо, тому суд приймає до уваги період вказаний представниками сторін у судовому засіданні - березень 2022 року, тобто початок повномасштабного вторгнення рф на територію України. Як констатовано ч.1-3, ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року 1. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. 2. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. 3. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За правилами ч.1, ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Як регламентовано ч.1, ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 цієї статті наголошує, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" наголошує, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За змістом листа Готель „Парк Лодж Хотел" від 27.12.2023 року [PERSON] та її мати [PERSON] проживають у житловому комплексі [ADDRESS], житловий комплекс „ Парк Лодж Хотел " є схваленим постачальником послуг з розміщення осіб, які перебувають під міжнародним захистом (ІРАS), для надання житла переміщеним особам з України (а.с.17). Як вбачається з листа ФРОЙДЕНБЕРГ МЕДІКАЛ від 30.11.2023 року [PERSON] дійсно працює в компанії „ ФРОЙДЕНБЕРГ МЕДІКАЛ" як штатний співробітник на період до дати закінчення терміну дії директиви про тимчасовий захист (директива введена у дію у зв`язку з війною в Україні) (а.с.19), отримуючи заробітну плату за 36 годин роботи 500,75 євро (а.с.23). Позивач позитивно характеризується за вказаним місцем роботи (а.с.21). Таким чином, суд робить висновок, що позивачка з донькою в республіці Ірландія мають тимчасове місце проживання, як переміщені особи в України, які перебувають під міжнародним захистом (ІРАS), на період дії директиви, введеної в дію у зв`язку з війною в Україні, а також позивачка має тимчасове місце роботи на період до дати закінчення терміну дії тієї ж директиви про тимчасовий захист, як зазначено вище. Донька сторін [PERSON] була зарахована до другого класу „Школи Чолмайн Тооріні" (а.с.27), де має успішні результати у оволодінні технікою прискореного читання (а.с.29), має похвальну грамоту за високі навчальні досягнення у вивченні мови (а.с.31), лист вдячності за її доброту та готовність допомогти (а.с.35). Як зазначено в листі служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, що співробітники служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації не можуть скласти акт обстеження житлово-побутових умов дитини та надати висновок про доцільність чи недоцільність визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, оскільки встановлено, що батько дитини проживає [ADDRESS] в будинку його батьків, де і проживала позивач з дитиною до повномасштабного вторгнення рф на територію України, що територіально не відноситься до Дарницького району м. Києва. В березні 2022 року [PERSON] з донькою виїхала за кордон і на теперішній час перебувають в Ірландії, тому опитати позивача та дитину неможливо (а.с.84-85). За змістом листа служби у справах дітей Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області начальник служби Оксана Леоненко зазначила, що спеціалісти служби у справах дітей Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області не можуть скласти висновок про доцільність чи недоцільність визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, оскільки малолітня дитина не проживає [ADDRESS] , а в березні 2022 року разом з матір`ю [PERSON] виїхала за кордон і на теперішній час перебуває в Ірландії (а.с.98-101; 115-118; 129-132). Як вбачається з акту обстеження умов проживання особи №18 від 29.01.2025 року, складеного головним спеціалістом служби у справах дітей Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області та директором КЗ „Центр надання соціальних послуг" Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області встановлено, що в будинку [ADDRESS] стан задовільний, житло складається з 3-х житлових кімнат, кухні, веранди, вітальні, тамбуру і ванної кімнати, наявне електро-, газо-, водопостачання і водовідведення, умови для проживання задовільні, помешкання прибране, обладнане меблями, необхідною побутовою технікою, в кімнаті батька для дитини наявне ліжко, стіл для навчання та шафа, дитина не проживає в будинку з 2022 року, в будинку проживають [PERSON] та його батьки (а.с.105-106). Висновком оцінки потреб сім`ї [PERSON] №6, що проводилась фахівцем КЗ „Центр надання соціальних послуг" Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області з 6.02.2025 року по 11.02.2025 року, встановлено, що ознаки складних життєвих обставин та чинників, що їх спричиняють, відсутні (а.с.111-113). За правилами ч.1-2, ст.8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами ч.2, ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. В ч.1, ст.3 Конвенції про права дитини зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. В рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017 року, заява №2091/13, у справі „М.С. проти України" та у рішенні „Мамчур проти України" від 16.07.2015 року №10383/09, параграф 100, Європейський суд з прав людини вказав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: 1) інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; 2) у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному і стійкому середовищі, що не є не благодійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ від 7.12.2006 року №31111/04 у справі „Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини і інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі „Олсон проти Швеції") (№2) від 27.11.1992 року, серія А, №250, ст.35-36, параграф 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд, виходячи включно із рівності прав та обов`язків батьків щодо утримання, навчання та виховання своєї дитини, закріплених у нормах національного законодавства, зазначених вище, та в інтересах самої дитини, приходить до висновку, що позивач [PERSON] змінила місце проживання дитини [PERSON] виключно у зв`язку з повномасштабним вторгненням рф на територію України, виїхавши в республіку Ірландія, де має тимчасовий прихисток у вигляді тимчасового житла і тимчасового місця роботи на період дії директиви, введеної у дію у зв`язку з війною в Україні, на території України дитина має місце проживання з належними умовами і зручностями за місцем проживання батька, а також має право користування квартирою [ADDRESS] , де і зареєстрована (а.с.135), при цьому мати дитини зареєстрована і має право на користування будинком [ADDRESS] . Крім того, судом не встановлено спору між сторонами по справі щодо місця проживання малолітньої дитини, погроз з боку батька на адресу матері дитини, а також створення найкращих умов проживання, навчання і виховання позивачем для своєї дитини, ніж створені батьком дитини. За таких обставин позов [PERSON] в частині вимог про визначення місця проживання малолітньої доньки з матір`ю не підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1, ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати до досягнення нею повноліття. Як наголошує ч.2, ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як встановлено в судовому засіданні, з березня 2022 року сторони проживають окремо і дитина проживає в республіці Ірладія разом з матір`ю. Згідно ч.1, ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст.7 Закону України „Про Державний бюджет України на 2025 рік" - установити з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2920 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років - 2563 гривні; дітей віком від 6 до 18 років - 3196 гривень. Як вбачається з матеріалів справи відповідач [PERSON] є інвалідом 2 групи довічно (а.с.144) і його місячний дохід складається з пенсії з щомісячним розміром 9 499 грн. 24 коп. (а.с.145-146). Як регламентує ч.2, ст.27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, схваленої резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За правилами ч.1-2, ст.8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Підпункт 3, пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснює, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність у останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Аналізуючи докази, надані сторонами по справі, суд вважає необхідним, приймаючи до уваги обов`язок відповідача утримувати свою малолітню дитину на підставі описаних вище норм права, наявність інформації про його щомісячні доходи, склад сім`ї, його стан здоров`я (інвалід 2 групи), враховуючи вік та стан здоров`я дитини, задовольнити позов частково і стягнути з відповідача аліменти в розмірі 4 000 грн. щомісяця на користь позивачки, починаючи з 10.09.2024 року - дня подачі позову до суду і до досягнення нею повноліття, у розмірі, що відповідає межам встановленим Законом України „Про Державний бюджет України на 2025 рік" для дітей такого віку (дітей віком від 6 до 18 років: 3196 гривень), який не є меншим ніж 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. Суд вважає, що такий встановлений розмір аліментів на утримання дитини буде необхідним та достатнім для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Крім того, позивачка не позбавлена в майбутньому звернутись до суду з позовом про стягнення з відповідача на її користь матеріальної допомоги на лікування або навчання дитини в порядку ст.185 СК України або збільшення розміру аліментів згідно ст.192 СК України. В задоволенні решти вимог в частині стягнення аліментів необхідно відмовити. Згідно ст.133; 141 ЦПК України оскільки судом частково задоволено вимогу позову про стягнення аліментів, тому з відповідача на користь держави необхідно стягнути 1 211 грн. 20 коп. судового збору, від сплати якого була звільнена позивачка при зверненні до суду.

Outcome: partial