Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, яким просив визначити місце проживання неповнолітньої доньки, [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] ; встановити факт самостійного виховання та утримання батьком, [PERSON] , доньки, [PERSON] , [INFO] . На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне. З 27.09.2002 року по 26.09.2023 року позивач та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 26.09.2023 року по справі №189/2263/23 шлюб між ними розірвано. Від шлюбу сторони мають спільну неповнолітню дитину, доньку [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу [PERSON] виїхала за кордон до Республіки Польща, де на даний час постійно проживає і працює. На теперішній час дитина проживає разом з позивачем, має усі необхідні умови для забезпечення нормального проживання, виховання та навчання. Донька знаходиться на повному утриманні та вихованні батька. Враховуючи, що [PERSON] займається вихованням неповнолітньої дитини, піклується про неї, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, з урахуванням віку дитини, позивач вважає, що на даний час проживання неповнолітньої дочки з батьком, яка фактично проживає разом з ним, буде відповідати інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи й позитивно сприятиме її розвитку, як психологічному, так і фізичному. Вважає, що визначення місця проживання дитини разом з батьком, не позбавляє матір права на особисте спілкування з дитиною та прийняття участі у її вихованні. Крім того, встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, факт самостійного виховання та утримання батьком власної неповнолітньої доньки необхідне йому для подальшого оформлення документів для отримання допомоги на дитину (пільги) та набуття статусу «одинокий батько», оскільки він буде утримувати та виховувати дитину один, а також планує ставити питання щодо переміщення із донькою без документального оформлення згоди від матері, яка не проживає з дитиною. Ухвалою суду від 21.06.2024 року відкрите провадження у справі і справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 10.09.2024 року задоволене клопотання представника позивача С.Притули і залучено до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог - [INFO] (Покровське), [INFO] 31.10.2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду; цією ж ухвалою суд відмовив у прийнятті визнання позову відвовідачем.. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник Притула С.В. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, спираючись на обставини, зазначені в позові. Просили позов задовольнити. В судовому засіданні позивач [PERSON] пояснив, що з відповідачкою він не проживає вже сім років, весь цей час вона перебуває в Польщі, з дитиною спілкується по телефону, коли приїздить в Україну, то вони зустрічаються. Матеріальної допомоги на утримання доньки [PERSON] не надає. В подальшому позивач має намір оформити статус «одинокого батька» для можливості переміщення із донькою без документального оформлення згоди від матері, яка не проживає з дитиною. Опитана в судовому засіданні неповнолітня [PERSON] суду пояснила, що її мама проживає в Польщі вже тривалий час. У 2022 році вона також виїжджала у Польщу, де проживала разом з мамою приблизно рік. Оскільки їй там не сподобалося, вона повернулася додому, де проживає разом з татком. За час перебування за кордоном обоє батьків приймали участь в її утриманні, мама сплачувала оренду за житло, батько також пересилав кошти на проживання. Також зазначила, що у неї нормальні відносини з матір`ю, спілкуються вони раз на тиждень по телефону, мама вітає її подарунками на свята. Представник третьої особи виконавчого комітету Покровської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області Андрєєва І.О. суду пояснила, що до органу опіки та піклування виконавчого комітету Покровської селищної ради 29.03.2024 року надійшла заява від [PERSON] про надання йому висновку про доцільність встановлення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з батьком за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Покровської селищної ради та з метою захисту законних прав та інтересів малолітньої [PERSON] , виконавчий комітет Покровської селищної ради затвердив висновок комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Покровської селищної ради від 24.04.2024 року про можливість проживання малолітньої [PERSON] з батьком. Враховуючи зазначений висновок про доцільність проживання дитини з батьком, не заперечує проти задоволення позову. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона проживає по сусідству з позивачем. Їй відомо, що позивач та відповідачка перебували у шлюбі, від якого у них народилася донька. Досить давно [PERSON] виїхала за кордон, ще до війни, а дитина залишилася проживати разом з батьком та бабусею, які доглядають та виховують дівчинку. Також зазначила, що [PERSON] працює та фінансово забезпечує дитину. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він знає позивача ще з дитинства, проживають вони по сусідству. Приблизно років 20 тому позивач одружився з відповідачкою. З початку війни він жодного разу не бачив [PERSON] вдома. Їхня неповнолітня донька проживає разом з позивачем. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] надав заяву про розгляд справи без його участі, зазначив, що відповідачка позовні вимоги визнає у повному обсязі. Представник третьої особи начальник [INFO] (Покровське) Шкуркін О. в судове засідання не з`явився, надіслав суду письмові пояснення по справі, зазначивши, що встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини до 18 років надасть позивачу право на отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Вважає, що факт розірвання шлюбу з матір?ю дитини сам по собі не є достатньою підставою для надання відстрочки. Наразі не є рідкісними випадки, при яких пари навмисно розривають шлюб з метою скористатися цією підставою з метою для отримання в подальшому відстрочки від мобілізації. Вважає наданий позивачем акт обстеження матеріально-побутових умов сім?ї (звертає увагу на термін його видачі), а саме від 29.09.2023 року, неналежним доказом перебування дитини на утриманні позивача, оскільки призначенням такого акту є саме обстеження матеріально-побутових умов, а не підтвердження обставин перебування дитини на утриманні певної особи. Також зазначає, що визначення місця проживання дитини позивача разом з ним, не підтверджує здійснення ним самостійного виховання та утримання спільної дитини, а лише підтверджують дотримання ним цих обов`язків відповідно до норм Сімейного Кодексу України. Також зазначив, що перебування матері дитини за кордоном та їхнє спілкування лише в телефонному режимі не є ознакою того, що відповідачка не піклується про доньку. Дівчинка не позбавлена права перебувати також з матір`ю. За час окремого проживання батьків і, відповідно проживання малолітньої дитини з батьком, в дитини сформувалося звичне для неї комфортне середовище, стосунки, дитина почувається добре. Але в цьому випадку відсутні будь-які належні та допустимі докази, в тому, що мати дитини ухиляється від виконання обов?язків по вихованню, у спілкуванні та утриманні доньки, або позбавлена батьківських прав, що б свідчило про самостійне виховання позивачем дитини. За таких обставин вважає, що факт самостійного виховання та утримання батьком неповнолітньої дитини, позивачем [PERSON] не доведений, у зв`язку з чим, просить відмовити у задоволенні позову в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітньої дитини. Представник третьої особи [INFO] [PERSON] через систему «Електронний суд» надіслала до суду письмові пояснення по справі, зазначивши, що відповідно до ст.160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Тобто, через півтора місяця, по досягненню дитиною 14 років, вона сама вирішуватиме, з ким буде проживати з батьків. \~ \~ \~ \~Також зазначає, що в справі відсутні будь-які докази того, що мати дитини ухиляється від виконання обов`язків по вихованню, у спілкуванні та утриманні доньки, вона не позбавлена батьківських прав, не визнана зниклою безвісти або безвісно відсутньою, не оголошена померлою, не відбуває покарання у місцях позбавлення волі, що б свідчило про самостійне виховання позивачем дитини. Отже, у разі задоволення судом позовних вимог позивача, а саме встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком власної неповнолітньої доньки у позивача виникає його право на відстрочку на військову службу під час мобілізації в особливий період, у воєнний час. На підстави вищевикладеного, [INFO] , просить суд розглядати справу без участі представника [INFO] та відмовити в задоволенні позову за недостатністю доказів та відсутністю належних підстав. Заслухавши пояснення учасників, дослідивши надані письмові матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Згідно із статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Покровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.3 - копія). 26.09.2023 року рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області по справі №189/2263/23 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 27.09.2002 року відділом РАГС Покровського районного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №105 розірвано (а.с.10 - копія). Згідно посвідченого перекладу із польської мови довідки про працевлаштування від 12.12.2023 року, [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , працевлаштована в ТОВ «МАРГАН» (місцезнаходження: вул. Краковська, 20, 43-356) з 06.02.2017 року. Станом на 07.07.2021 року продовжує працювати (а.с.3 - копія). З Акту обстеження житлових умов №79 від 29.09.2023 року, за адресою: [ADDRESS] встановлено, що [PERSON] проживає за даною адресою разом з батьками, повнолітнім сином та малолітньою донькою. В акті зазначено, що дівчинка має свою власну кімнату, яка облаштована необхідними речами для гармонійного розвитку. Родина забезпечена продуктами харчування. Зі слів чоловіка, дружина на даний час за кордоном (а.с.11 копія). Згідно характеристики на [PERSON] , останній за місцем проживання характеризується як порядна людина та сім`янин, від сусідів скарг не надходило. До кримінальної відповідальності не притягувався (а.с.12 копія). Згідно Витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №1131 від 26.04.2023 року, за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (позивач), його батьки - [PERSON] та [PERSON] , сестра - [PERSON] , дружина [PERSON] , син [PERSON] та донька [PERSON] (а.с.13 копія). Також в матеріалах справи наявний письмовий висновок начальника служби у справах дітей виконавчого комітету Покровської селищної ради Андрєєвої І.О. від 24.04.2024 року про можливість проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з батьком, [PERSON] , який затверджений 30.04.2024 року рішенням виконавчого комітету Покровської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області (а.с.14,15 копія). Проаналізувавши наявний в матеріалах справи висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Покровської селищної ради, про можливість проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з батьком, [PERSON] , суд дійшов висновку, що він є формальним, не достатньо об`єктивним та обґрунтованим, оскільки для складання комісією служби у справах дітей лише один раз було обстежено умови проживання батька, [PERSON] ; на час перевірки дівчинки вдома не було. При цьому посилаються на характеристику [PERSON] , яка складена 12.09.2023 року, тобто за 6 місяців до складання даного висновку, а також на довідку про працевлаштування відповідачки [PERSON] , яка містить інформацію станом на 07.07.2021 року. Щодо позовної вимоги в частині визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком судом дійшов наступного. Відповідно до частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Як визначено статтями 141, 153 СК України, яка кореспондує зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з статтею 157 СК України, частинами 1, 2 статті 15 Закону України «Про охорону дитинства», питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Як встановлено судом при дослідженні доказів у справі, фактично спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким, відповідно до позову, дитина і так фактично проживала і від якого мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання. Також суд наголошує, що після звернення батька дитини до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, відповідачка не подала до суду відзив на позовну заяву, у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом в межах розгляду даної справи про визначення місця проживання дитини разом з собою не зверталася, будь-яких належних доказів, які б свідчили про її бажання і волю щодо визначення місця проживання дитини із мамою суду не надала. У подальшому подала заяву про визнання позову, тобто фактично відповідач не заперечує, щоб суд ухвалив рішення про визначення місця проживання дитини з батьком, оскільки будь-яких належних доказів, які б свідчили про її бажання і волю щодо визначення місця проживання дитини із мамою суду не надала. За встановлених обставин, суд не вбачає, щоб на день звернення із позовом до суду та на час розгляду справи по суті у позивача і відповідачки виник та існував реальний спір щодо місця проживання дитини, яка, як встановлено судом, проживає із батьком, а мати дитини не вимагала від батька дитини змінити її місце проживання, не порушувала у судовому порядку питання щодо відібрання дитини у позивача, не зверталася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з собою і не заперечує щодо проживання дитини з батьком. На думку суду, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10.07.2024 у справі №127/16211/23. Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 10.12.2024 у справі №299/8679/23. Крім того, станом на день прийняття рішення судом, [PERSON] , [INFO] , вже виповнилось 14 років. Частиною 3 ст. 160 СК України визначено, що у тому разі, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Отже, неповнолітня [PERSON] , яка вже досягла 14 років, може сама визначати своє місце проживання з батьком чи матір`ю. Суд позбавлений можливості визначати місце проживання особи, якій виповнилося 14 років, за відсутності належних і достатніх для цього підстав, оскільки це відповідає волі самої дитини. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 28.01.2021 у справі № 753/6498/15-ц. З урахуванням встановлених обставин, суд доходить висновку, що у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Щодо позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком [PERSON] доньки [PERSON] , суд дійшов наступного. Згідно з п. 1 ч. 1, ч. 2 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Згідно із частиною 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, духовного та соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 Сімейного кодексу України). Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені ст. ст. 150-151 СК України. Відповідно до частин 1 - 4 статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Згідно із статями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ч. 2, 5 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. З матеріалів справи вбачається, що позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що неповнолітня донька проживає разом із ним, знаходиться на його утриманні і самостійному вихованні. Разом з тим, в силу ст.141 СК України проживання одного з батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Позивач не надав суду доказів, що в питанні виховання чи утримання неповнолітньої дитини, матір умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав. Надані суду письмові докази лише свідчать про факт проживання неповнолітньої дочки разом з батьком, що ніким не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факту ухилення матері від участі у вихованні дитини та її утриманні. Сам позивач не надав жодної інформації про свої доходи, які б могли свідчити, у тому числі, про утримання ним дитини. Допитана в судовому засіданні неповнолітня [PERSON] пояснила, що за останні декілька років проживала як з батьком, так і з матір`ю, перебувала на утриманні обох батьків, від мами періодично отримує подарунки. Таким чином, судом не встановлено наявності фактів того, що матір не бере жодної участі в житті дитини, не спілкується з нею, не бере участі у її житті. Для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України\~не встановлено\~підстав припинення\~батьківських обов`язків\~щодо виховання\~дитини.\~Так само\~як визначена\~частиною першою\~статті 15\~СК України\~«невідчужуваність» сімейних\~обов`язків\~свідчить про\~неможливість відмови\~від сімейних\~обов`язків,\~якими є,\~зокрема,\~обов`язки\~щодо виховання\~дитини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року по справі №201/5972/22). Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Загалом принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі. Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналізуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про відсутність доказів того, що будь-яка особа порушує, не визнає чи оспорює права позивача, як і про те, що є обґрунтовані фактами ризики їх порушення, невизнання чи оспорювання, а також документів, які б підтверджували існування складнощів в отриманні соціальних а також не вбачає наявності реального спору між сторонами. Крім того, на думку суду, позиція позивача батька дитини, направлена не на захист прав та інтересів дитини, а здебільшого на реалізацію своїх власних прав, які гіпотетично підпадають під зміст ч.1 ст.23 Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», згідно якої, не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, у тому числі чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. Отже,\~суд приходить\~до висновку,\~що у\~задоволенні позову\~ [PERSON] про визначення місця проживання неповнолітньої дитини та встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітньої дитини необхідно відмовити. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, тому судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача.

Outcome: dismissed