Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

До Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] в інтересах малолітньої дитини [PERSON] до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про визначення місця проживання дитини з батьком. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що сторони у цій справі перебували у шлюбі в період з 30.10.2010 по 17.02.2023. Від шлюбу у сторін народилась дитина - [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу відповідач разом із дитиною та за погодженням з позивачем виїхала за межі України, де проживала разом з дитиною до серпня 2023 року, після чого почала влаштовувати особисте життя. Дитина захотіла повернутись до позивача і відповідач, перетнувши державний кордон України передала дитину позивачу. Після цього, відповідач знову перетнула державний кордон України і до 20.06.2024 в Україну не поверталась. Отже, як вказує позивач, відповідач була безперервно відсутня в Україні більше 10 місяців. За час своєї відсутності відповідач обмежувалась лише короткотривалим спілкуванням з дитиною по телефону. Жодної іншої участі у вихованні дитини та її піклуванні, а також фінансовому забезпеченні дитини відповідач не приймала, дитина у весь час проживала з позивачем, який займається її вихованням та піклуванням, проводив з дитиною весь свій час. Враховуючи, що відповідач декілька разів висловлювався з погрозами на адресу позивача, що забере дитину та вивезе її за кордон, а також той факт, що відповідач майже рік була відсутня в Україні і протягом цього часу не спілкувалась з дитиною, позивач просить суд позов задовольнити та визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . Позивач та представник позивача в судовому засіданні 13.03.2025 підтримали заявлені вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позові, просили суд задовольнити позов повністю. Відповідач у судові засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи була повідомлена своєчасно та належним чином у встановленому законом порядку, будь-яких заяв на адресу суду від відповідача не надходило. Представник третьої особи - органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи була повідомлена своєчасно та належним чином у встановленому законом порядку. До суду надала заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, при ухваленні рішення просить суд врахувати висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] . В ході розгляду справи за клопотанням представника позивача було допитано в якості свідка позивача у цій справі - [PERSON] та малолітню дитину - [PERSON] . Так, в ході допиту [PERSON] повідомив суд, що півтори роки проживає разом із сином за адресою: [ADDRESS] , самостійно виховує сина [PERSON] та піклується про нього. [PERSON] розповів суду, що проживає з батьком 2 роки, останній раз бачив мати напередодні 2025 року, спілкується з матір`ю через Інтернет зв`язок. Пояснив, що бажає проживати з батьком. Дослідивши матеріали, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, малолітньої дитини [PERSON] , суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне. Частиною 2 ст.160 СК України передбачено, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Судом встановлено, що 30.10.2010 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданого Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області, серії [NUMBER] , актовий запис 1168. Згідно з свідоцтва про народження, виданого Хортицьким відділом державної реєстрації актів цивільного Запорізького міського управління юстиції від 19.07.2011 року, серії [NUMBER] , батьками [PERSON] є сторони у цій справі. Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 17.02.2023 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до довідки Запорізької гімназії № 98 від 07.12.2023 № 02.01-27/072, [PERSON] дійсно навчається в Запорізькій гімназії № 98 Запорізької міської ради у 2023/2024 навчальному році. З результатів психологічного обстеження дитини - [PERSON] від 04.07.2024 судом встановлено, що на перше місце в емоційному полі дитини виступають стосунки з татом - [PERSON] , фігура тата в проекції психіки дитини виступає основою родини; фігура матері не була проявлена в методиці щодо виявлення значущих інших в житті дитини на момент обстеження, але проявлена в методиках дослідження сімейних стосунків, проекції фігури матері емоційно заряджені в проективних малюнках, фігура матері є другорядною, стосунки з татом проявлені, які більш близькі та надійні. Згідно з актом обстеження умов проживання дитини від 11.01.2024 № 05-08/53, за адресою: [ADDRESS] мешкають батько - [PERSON] та син - [PERSON] , мають статус внутрішньо переміщених осіб, орендують вказану квартиру, стосунки між ними - добрі, родинні; умови для утримання та виховання дитини створені. За змістом висновку районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району, як органу опіки та піклування від 17.01.2025 № 2476/01-19/20.02-125 дійшла висновку про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком - [PERSON] . На запит суду надійшов лист від Державної прикордонної служби, з якого встановлено, що відповідач у цій справі [PERSON] перетнула державний кордон України останній раз - 30.12.2024. Відповідно до статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У частині першій статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. При цьому, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 916/2040/20). Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17). Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і вид характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. За статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). З огляду на викладене, судом встановлено, що матеріали цієї справи не містять та позивачем не надано жодних доказів на підтвердження порушення, невизнання або оспорювання відповідачем ( [PERSON] ) права позивача на проживання разом із сином [PERSON] . За таких обставин, з матеріалів справи не вбачається та судом не встановлено, що відповідач у цій справі чинить перешкоди батьку (позивачу) [PERSON] у реалізації його права на проживання разом з сином [PERSON] . Отже, позивач при зверненні до суду з даним позовом не обґрунтував, яке його суб`єктивне право чи охоронюваний законом інтерес порушено або невизнається особою, до якої пред`явлено позов. Наявність висновку районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району, як органу опіки та піклування від 17.01.2025 № 2476/01-19/20.02-125 про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком - [PERSON] не може слугувати достатньою підставою для захисту його цивільного права, за відсутності доказів того, що таке право не визнається або заперечується відповідачем. З огляду на викладене, оскільки відсутність порушеного права є самостійною підставою для відмови у позові та враховуючи, що наявні в матеріалах справи докази не підтверджують порушення, невизнання або оспорювання відповідачем у реалізації права [PERSON] на проживання разом з сином [PERSON] , суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених вимог. У зв`язку з чим, у задоволенні позову судом відмовляється. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати у цій справі у зв`язку з відмовою у позові покладаються судом на відповідача.

Outcome: dismissed