Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-05 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до ТОВ «ДІЄСА» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. В обґрунтування позову зазначено, що позивач перебувала в трудових відносинах з ТОВ «ДІЄСА», де працювала на посаді продавця-консультанта департаменту роздрібної торгівлі та продажів. В подальшому була звільнена з посади за угодою сторін. Позивач зазначає, що в день звільнення їй була надана трудова книжка, проте, відповідач не виплатив їй нараховану заробітну плату з 2023 року, як і не надав розрахункового листка про суми, належні при звільненні. В той же час у період з листопада 2023 року по день звільнення боржник не в повному розмірі виплачував нараховану заробітну плату. Вказує, що лише 19 грудня 2024 року відповідач надіслав розрахунковий листок за листопад 2023 року березень 2024 року з якого й стало відомо, що заборгованість із заробітної плати становить 39789,83 гривень. Враховуючи вищевикладене, просить суд стягнути на її користь 39789,83 гривень нарахованої але не виплаченої заробітної плати, а також здійснити розподіл судових витрат. Ухвалою судді Горохівського районного суду Волинської області від 09 січня 2025 року справу прийнято до розгляду, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та запропоновано відповідачу подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання цієї ухвали. Станом на день розгляду справи від відповідача відзив на позовну заяву на адресу суду не надійшов. Представник позивача Карпук А.С. в судове засідання не з`явився, однак в поданій заяві просив розгляд справи проводити у його відсутність, а також у відсутність позивача. Зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «ДІЄСА» в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується підписом уповноваженої особи відповідача у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Причину неявки в судове засідання останній не повідомив, будь-яких клопотань, а також відзив на позов не подав. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, зокрема, копією трудової книжки, позивачка [PERSON] 22 листопада 2023 року була прийнята на роботу в Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» на посаду продавця-консультанта департаменту роздрібної торгівлі та продажів (наказ №/21/11/001 від 21 листопада 2023 року). В подальшому, 07 лютого 2024 року [PERSON] було звільнено за угодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (наказ №/06/02/010 від 06 лютого 2024 року). Як вбачається з розрахункових листків за листопад 2023 року борг підприємства станом на кінець місяця становить 3181,72 гривень, борг на кінець грудня 2023 року становить 20136,46 гривень, борг на кінець січня 2024 року становить 17276,74 гривень, борг на кінець лютого 2024 року становить 28774,54 гривні, борг на кінець березня 2024 року становить 39789,83 гривень. Стороною відповідача факт наявності заборгованості перед позивачем не спростовано. Як передбачено ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У відповідності до ст. 2 КЗпП України право громадян на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Статтею 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно з ст. 30 Закону України «Про оплату праці» при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Згідно з ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відомості про проведення повного розрахунку на день ухвалення судом рішення відсутні. З урахуванням викладеного, суд вважає встановленою та доведеною обставину наявності у відповідача заборгованості по заробітній платі перед позивачем в сумі 39789,83 гривень. Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. У постанові Великої Палати Верховного суду від 08 грудня 2021 року у справі № 9901/407/19 зазначено, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. У постанові Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 808/8156/14 зазначено, що в резолютивній частині рішення обов`язково має бути зазначено, що суму визначено без утримання податку. Стягнення і сплата прибуткового податку покладаються на роботодавця, який самостійно розраховує суму податкових відрахувань і зменшує суму, призначену судом, на суму нарахованих податків. Отже, задовольняючи вимогу про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб є обов`язком працівника, податковим агентом якого в силу закону виступає роботодавець, суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення. Відповідно до норм ЦПК України, саме на сторону лягає обов`язок довести ті обставини на які вона посилається. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Згідно з положеннями ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Частиною першою статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі наведеного, оскільки відповідачем нарахована, але не виплачена заробітна плата, суд вважає, що останнім порушено трудові права позивача, зокрема, на своєчасну оплату праці, передбачену чинним законодавством, та приходить до висновку про задоволення позову та стягнення на користь позивача невиплаченої заробітної плати в сумі 39789,83 гривень. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання податку на доходи фізичних осіб й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно з ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Разом з\~цим,\~оскільки на\~підставі п.\~1\~ч.\~1\~ст.\~5\~Закону України\~«Про судовий\~збір»позивач звільнений від сплати судового збору, тому судовий збір в сумі 3028,00 гривень необхідно стягнути з відповідача на користь держави. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України необхідно допустити негайне виконання рішення суду в межах платежу за один місяць з присудженої заборгованості по заробітній платі. З огляду на наведене,

Outcome: approved