Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачки [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Вимоги позовної заяви обґрунтовує тим, що 08 жовтня 2018 року зареєстрував шлюб з відповідачкою. У шлюбі в них [INFO] народився син [PERSON] . Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 18 липня 2022 року шлюб між сторонами було розірвано. Позивач вказує, що на даний час неповнолітній син проживає разом з ним без реєстрації та перебуває на повному його утриманні. Також зазначає, що судовим наказом Горохівського районного суду Волинської області від 24 червня 2024 року стягнуто з відповідачки на його користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення заяви до суду, а саме із 21 червня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Позивач вказує, що останні 3-4 роки відповідачка систематично і безперервно неналежним чином виконує свої батьківські обов`язки щодо виховання своєї малолітньої дитини, зокрема, не піклується про фізичний та духовний розвиток сина, його навчання, не спілкується з ним, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, не забезпечує необхідних умов проживання сина, необхідного харчування, медичного огляду, лікування, не проявляє материнську турботу про сина. Позивач зазначає, що відповідачка 10 жовтня 2024 року написала нотаріально засвідчену заяву в якій не заперечувала щодо позбавлення її батьківських прав щодо її сина [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що рішенням виконавчого комітету Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області №262 від 06 листопада 2024 року затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . З огляду на наведене, позивач просить позбавити батьківських прав [PERSON] щодо її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді Горохівського районного суду Волинської області від 28 листопада 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Горохівського районного суду Волинської області від 13 січня 2025 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, наведених у позовній заяві, просила їх задовольнити. Позивач в судовому засіданні зазначив, що розлучився з відповідачкою у 2022 році. Дитина стала проживати з ним. Протягом останніх двох років відповідачка самоусунулася від виховання та утримання малолітньої дитини. Матір з сином не спілкується, матеріально не допомагає, аліменти не сплачує. Однак він ніколи не заперечував, щоб дитина спілкувалась з мамою. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, 02 грудня 2024 року до суду надійшла заява, в якій остання просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги визнала повністю. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - виконавчого комітету Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області І. Корольчук в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, зазначила, що позбавлення батьківських прав відповідатиме інтересам дитини. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника Служби у справах дітей, свідків, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи по суті, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , є громадянами України, про що свідчать копії паспортів, відповідно, серії [NUMBER] , виданим 22 грудня 1999 року Горохівським РВ УМВС України у Волинській області та №Ц002554277, виданим 15 листопада 2018 року, орган, що видав 0713. Згідно з інформацією центру надання адміністративних послуг Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області №1045 від 03 червня 2024 року [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в [ADDRESS] з 02 вересня 2003 року, однак за даною адресою не проживає. Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 08 жовтня 2018 року стверджується, що [PERSON] та [PERSON] 08 жовтня 2018 року зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Журавниківської сільської ради Горохівського району Волинської області, актовий запис №4. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила своє прізвище на « [PERSON] ». В даному шлюбі [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Журавниківської сільської ради Горохівського району Волинської області. Його батьками вказані [PERSON] та [PERSON] . Витягом з реєстру Горохівської територіальної громади від 14 червня 2024 року стверджується, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в [ADDRESS] . Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 18 липня 2022 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 18 серпня 2022 року. Відповідно до судового наказу Горохівського районного суду Волинської області від 24 червня 2024 року з боржника [PERSON] ( [INFO] , адреса реєстрації: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ) аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення заяви до суду, а саме із 21 червня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно заяви [PERSON] від 10 жовтня 2024 року, яка засвідчена приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області та зареєстрована в реєстрі за №2284, остання не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та проживає в [ADDRESS] . Довідкою Сенкевичівського закладу дошкільної освіти «Джерельце» Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області №01-09/6 від 20 березня 2024 року стверджується, що [PERSON] , [INFO] , зарахований до складу здобувачів дошкільної освіти Сенкевичівського ЗДО «Джерельце» з 15 березня 2024 року. Довідкою Сенкевичівського закладу дошкільної освіти «Джерельце» Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області №01-09/12 від 31 травня 2024 року стверджується, що [PERSON] , [INFO] , зарахований до складу здобувачів дошкільної освіти Сенкевичівського ЗДО «Джерельце» з 15 березня 2024 року на підставі заяви [PERSON] . До закладу освіти дитину приводить тато, вчасно надає всі необхідні документи та довідки, відвідує батьківські збори, виконує рекомендації педагогів. Марк регулярно відвідує садочок, ходить по сезону та охайно одягнений. Довідкою №40 від 03 червня 2024 року стверджується, що [PERSON] за наданням психіатричної медичної допомоги в КП «Луцька ЦРЛ» Підгайцівської сільської ради не звертався. Згідно з довідкою Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області №59 від 20 березня 2024 року на утриманні [PERSON] дійсно знаходиться неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з батьком в [ADDRESS] . Служба у справах дітей Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області надала суду висновок, який затверджений рішенням виконавчого комітету Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області №262 від 06 листопада 2024 року, згідно з яким вихованням малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , займається батько [PERSON] . Відповідачка [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не бере участі у вихованні дитини, не піклується про стан здоров`я та духовний розвиток, не проявляє батьківської турботи, в тому числі не допомагає матеріально. Тому служба у справах дітей Городищенської сільської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] . Надаючи правову оцінку позовним вимогам стосовно позбавлення батьківських прав, суд зазначає наступне. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 157 СК України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того законодавством зобов`язано батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України матір, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх зобов`язань по вихованню дитини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав: втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною, однак не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Разом з тим це насамперед є способом захисту прав та інтересів дитини, а тому при вирішенні цього питання перш за все необхідно виходити з інтересів дитини, з`ясувати та оцінити який - позитивний чи негативний наслідок для дитини матиме таке рішення. Пленум Верховного Суду України в п. 15,16 постанови від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Окрім того, відповідно до ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до правових висновків Верховного Суду (наприклад, постанова від 28 січня 2021 року у справі №753/6498/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №500/6325/17, від 04 липня 2018 року у справі №496/4271/16-а (К/9901/29090/18)) висновок органу опіки та піклування не містить ознак рішення суб`єкта владних повноважень, оскільки не є нормативно-правовим актом чи правовим актом індивідуальної дії - він не породжує прямих юридичних наслідків для сторін та безпосередньо не впливає на їх права й обов`язки, тобто є фактично джерелом доказування при наявності цивільного спору, оскільки несе виключно інформативний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування має рекомендаційний характер. Отже, висновок, на який посилається позивач, є лише одним з доказів у справі, носить рекомендаційний характер та не може бути самостійним засобом захисту порушеного права. Цьому документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений. Суд не погоджується з висновком служби у справах дітей Городищенської сільської ради з огляду на наступне. Проаналізувавши наданий суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, суд зазначає, що у ньому відсутні дані про умисне ухилення відповідача від виконання батьківського обов`язку з утримання та виховання дитини, не наведено даних про роботу цього органу об`єктивно визначити ставлення матері до дитини, не зазначено, чому саме позбавлення батьківських прав відповідача піде на користь інтересам дитини. Висновок здебільшого грунтується не на перевірках органу опіки та піклування, а на усних повідомленнях батька щодо недбалого ставлення до виховання сина з боку матері, його позитивній характеристиці з закладу дошкільної освіти, яка свідчить про намагання батька усіляко брати учать в дошкільному житті дитини, створення останнім належних побутових умов для проживання та виховання дитини. До того ж відповідач не була присутньою на засіданні виконкому при вирішенні питання щодо її участі у вихованні сина, висновок не містить інформації про вжиття заходів щодо належного повідомлення останньої про дату та час такого засідання. Як визначальний фактор щодо позбавлення батьківських прав, як зазначено у висновку, є те, що [PERSON] надала нотаріально посвідчену заяву, що згідна з позбавленням її батьківських прав . Водночас, наведено дані висновку та психоневрологічної довідки з МСЕК до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, згідно яких внаслідок психічного розладу [PERSON] надано ІІ групу інвалідності та вказано, що останній протипоказана робота з психоемоційним навантаження і вона потребує стороннього догляду. Суд звертає увагу, що у висновку не наведено характеризуючих даних з місця проживання відповідача, не має відомостей про притягнення останньої до адміністративної відповідальності, зловживання алкогольними напоями та не обгрунтовано, чи може стан здоров`я відповідчки негативно впливати на емоційний та психологічний стан дитини. З наведених вище підстав, суд не бере до уваги висновок служби у справах дітей Городищенської сільської ради, оскільки він складений при неповному з`ясуванні усіх обставин, є недостатньо мотивованим та суперечить інтересам дитини. В обґрунтування заявлених позовних вимог про позбавлення батьківських прав представник позивача зазначає, що відповідачка, проживаючи окремо від дитини, в повній мірі ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та матеріальному утриманню дитини без поважних та обґрунтованих причин. Тобто, основним посиланням позивача щодо позбавлення батьківських прав відповідачки являється те, що остання не бере участі у вихованні та утриманні дитини. Із показів свідка [PERSON] , наданих в судовому засіданні, вбачається, що відповідач проживає в іншому населеному пункті і він жодного разу за останні півтори роки її не бачив. Свідок [PERSON] показала, що останній раз мати провідувала дитину у 2024 році, зазначила, що в останньої проблеми зі здоров`ям. Відповідачка жодних доказів на спростування доводів позивача не надала, проти позбавлення її батьківських прав не заперечила. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчим органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Європейський суд з прав людини 11 липня 2017 року виніс рішення у справі «М. С. проти України», у якому визначено «інтереси дитини», їх місце у взаємовідносинах між батьками. «При визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, в найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним (справа «Мамчур проти України»). Як випливає з правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної в пункті 95 постанови від 8 квітня 2004 р. у справі «Хазе проти Німеччини», сам по собі той факт, що дитина може бути поміщена в більш сприятливе для її виховання середовище, не виправдовує примусові заходи щодо відібрання її у біологічних батьків; потрібна наявність інших обставин, які свідчать про необхідність такого втручання у право батьків на сімейне життя разом з їхньою дитиною, яке закріплене у статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). За приписами ч. 1 ст. 76, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачів від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останніх батьківських прав, покладено на позивача. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Під час розгляду справи не знайшли підтвердження винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов`язками [PERSON] , які б свідчили про ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України. Підстав, визначених ч. 1 ст. 164 СК України, для позбавлення відповідачки батьківських прав в процесі розгляду справи судом не встановлено. Суду не надано доказів того, що відповідачка жорстоко поводилася з дитиною, перебувала на обліку щодо захворювання на алкоголізм чи наркоманію або була засуджена за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. До кримінальної відповідальності за злісне невиконання рішення суду про сплату аліментів відповідачка не притягувалася. Судом не встановлено злісного небажання відповідачем виконувати свої батьківські обов`язки. Ненадання коштів на утримання дитини саме по собі не може бути підставою для позбавлення матері її батьківських прав. Посилання на стан здоров`я матері не свідчить безумовно про те, що мати погано впливає на психо-емоційний стан дитини та не підтверджується жодними доказами. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для матері, так і для дитини (ст. 166 СК України ). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Суд не приймає до уваги визнання позову відповідачем оскільки вважає, що визнання відповідачем позову в цьому випадку порушує права та інтереси малолітньої дитини. Згідно ч.3 ст. 155 Сімейного кодексу України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. За обставинами даної справи не доведено необхідності для застосування такої виключної міри як позбавлення відповідача батьківських прав. Позивачем не надані суду беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками відповідачкою. Позбавлення відповідачки батьківських прав не спрямоване на забезпечення реальних інтересів дитини. Суд звертає увагу, що батьківські права засновані на спорідненості з дитиною, тому погіршення їх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення цих прав. Найкращим інтересам дитини відповідатиме збереження зв`язку з матір`ю, що, у разі задоволення позову, буде ускладнено. Таким чином, аналізуючи наведені докази та даючи їм оцінку у співвідношенні із діючим законодавством, враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківські обов`язки, з урахуванням обставин справи та ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7, 8 ст. 7, 164 СК України, піклуючись при цьому про інтереси дитини, для виховання якої необхідна участь обох батьків, суд дійшов висновку про відсутність виняткової ситуації, яка б викликала необхідність позбавити відповідача батьківських прав, а, відтак, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed