Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-09 00:00:00

позивач [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] , звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] та просить суд усунути перешкоди малолітній [PERSON] у користуванні майном та визначити порядок користування квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач зазначила, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом №2-550 від 13.03.2024 малолітня [PERSON] набула право власності на 4/9 частини квартири за адресою [ADDRESS] . Право власності малолітньої [PERSON] на 4/9 частину спірної квартири зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 13.03.2024. Однак, з моменту набуття права власності на частину зазначеного жилого приміщення, відповідач [PERSON] , як другий співвласник, якому належить 5/9 частини спірної квартири, на тлі неприязних відносин, здійснює перешкоджання позивачу, як законному представнику та управителю майном малолітньої [PERSON] , та малолітній [PERSON] у користуванні квартирою, зокрема, з моменту вступу у спадщину, жодного разу не допустив її у спільну квартиру, відмовляється надати дублікати ключів від квартири, чим порушує права малолітньої [PERSON] , як співвласника квартири. Наразі малолітня [PERSON] та позивач, як її законний представник та управитель майна, не мають можливості потрапити у належне дитині майно, розпоряджатись ним та вільно користуватись, оскільки, відповідач доступу до житлового приміщення не надає, ключі від квартири є тільки у відповідача. Як зазначено вище, на праві спільної часткової власності відповідачу [PERSON] належить 5/9, а малолітній [PERSON] 4/9 частини двокімнатної квартири житловою площею 29,5 м2, загальною площею 48,4 м2, розташованої за адресою [ADDRESS] . Згідно технічної документації на квартиру, вона складається із двох житлових кімнат площею 17,5 м2 та 12 м2, коридору площею 5,6 м2, кухні площею 6,9 м2, вбиральні площею 1 м2, санвузлу площею 2,8 м2, коридору площею 2,2 м2, вбудованої шафи площею 0,4 м2. При здійсненні права власності співвласниками, щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном, зокрема, виділити у користування малолітній [PERSON] кімнату площею 12 м2, а в користування відповідача виділити кімнату площею 17,5 м2, залишивши в загальному користуванні коридор площею 5,6 м2, кухню площею 6,9 м2, вбиральню площею 1 м2, санвузол площею 2,8 м2, коридор площею 2,2 м2, вбудовану шафу площею 0,4 м2. З огляду на викладене вище, позивач, яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] , просить суд її позов задовольнити. 25 грудня 2024 року представником відповідача адвокатом Ступак Я.О. до суду подано відзив на позов, з якого вбачається, що представник просить відмовити у задоволенні позовної заяви [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] , до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном та визначення порядку користування квартирою в повному обсязі з огляду на наступне. Відповідач не заперечує того факту, що позивач, яка діє в інтересах своєї дитини, та її малолітня дочка мають законне право на володіння, користування та розпорядження власністю. Однак, позивач вводить суд в оману, викривлюючи дійсні обставини, які склались між нею та відповідачем, тим самим намагається створити підстави для звернення до суду для захисту своїх інтересів (як законного представника дитини) та інтересів самої малолітньої дитини, оскільки будь-які перешкоди щодо користування квартирою відповідачем не вчинялись та не вчиняються на даний час! Крім того, звертає увагу суду на те. що позивачем не надано жодних доказів, які б стверджували та вказували на те, що відповідач перешкоджав їй або її малолітній дочці у користуванні майном, яке успадкувала остання після смерті свого батька, тому останній вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині. Що стосується позовних вимог позивача про визначення порядку користування двокімнатною квартирою, відповідач також категорично заперечує та вважає таку вимогу недоречною, виходячи з наступного. Починаючи з початку 2019 року (моменту залишення квартири позивачем зі своєю дочкою) у квартирі за адресою: [ADDRESS] , проживав лише його син [PERSON] . У подальшому, з моменту вступу його сина до лав Збройних Сил України до його смерті, а також після його смерті, вказаною квартирою відповідач не користувався, оскільки мешкає зі своєю дружиною за місцем своєї реєстрації, а саме за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи те, що він не мешкає у спірній квартирі і фактично не користується своєю часткою у вказаній квартирі, останній вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині. Таким чином, позивачем не надано до суду будь-яких доказів, які б підтверджували її доводи, викладені у позовній заяві, тому відсутні правові підстави для задоволення будь-якої повних вимог останньої. 30 грудня 2024 року представником позивача адвокатом Максимовим Р.І. скеровано до суду через систему «Електронний суд» відповідь на відзив, який отриманий судом 31 грудня 2024 року, з якого вбачається, що представник наполягає на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У відповіді представник посилається на те, що якби позивач [PERSON] мала можливість доступу до спірної квартири, то і відповідно не зверталася до суду, оскільки, був би відсутній спір та це взагалі суперечить здоровому глузду. Небажання надавати ключі від вказаної квартири свідчить і переписка між позивачем та нинішньою дружиною відповідача - [PERSON] , де позивач не раз вказує, що їй потрібні ключі від квартири. По-друге, позивач постійно самостійно пропонувала відповідачу бачитися з онукою, особливо після смерті батька - [PERSON] , прохала хоча би поспілкуватися з нею, зважаючи на її емоційний стан після втрати батька. Однак, відповідач постійно ігнорував її пропозиції та навіть коли дитина перебувала в реанімації, на прохання позивача відмовився навідати її у лікарні. Вказане підтверджується, зокрема, і перепискою між позивачем та нинішньою дружиною відповідача - [PERSON] , де позивач зазначає, що вона не проти спілкування онуки з дідусем, а навпаки завжди пропонує дідусю бачитися з онукою. По-третє, дружина відповідача не є бабусею малолітньої [PERSON] , а бабусею являється [PERSON] , яка є колишньою дружиною відповідача та яка з 05 грудня 2023 року постійно проживає в місті Дніпрі та яка постійно приїздить до міста Кривого Рогу, щоб побачитися з онукою. Також, з малолітньою [PERSON] постійно бачаться родичі зі сторони відповідача - [PERSON] (колишня дружина відповідача), [PERSON] (сестра відповідача), [PERSON] (сестра відповідача), [PERSON] (двоюрідна сестра батька малолітньої [PERSON] - [PERSON] ), [PERSON] (син відповідача), і чомусь за твердженнями відповідача тільки він не може бачитись з малолітньою [PERSON] . Крім того, даний спір стосується усунення перешкод у користуванні майном та визначення порядку користування квартирою, а не встановлення порядку спілкування з малолітньою [PERSON] , у зв`язку з чим вказані доводи не відносяться до предмета спору. Також відповідач стверджує, що під час оформлення спадщини за законом, відповідач та його дружина відмовились від своїх часток на користь малолітньої - [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 13.03.2024. Однак, вказані доводи не відповідають дійсності, оскільки колишня дружина відповідача - [PERSON] подарувала свою частку загиблому [PERSON] ще у 21 січня 2021 року, а після відкриття спадщини відмовилася від своєї частки на користь онуки, в той же час відповідач не відмовлявся від своєї частки у спадщині та успадкував 2/9 частини спірної квартири, що вбачається з копії свідоцтва про право на спадщину за законом №2-550 від 13.03.2024 та інформаційної довідки №403306833 від 12.11.2024, які містяться в матеріалах справи. Ухвалою суду від 09 грудня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 04 лютого 2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Максимов Р.І. позовні вимоги підтримав, наполягав на його задоволенні в повному обсязі з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив. Представник відповідача адвокат Ступак Я.О. у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог позивача та просила відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позов. Позивач та відповідач у судове засідання не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Вислухавши представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що малолітня [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] (а.с. 15 копія свідоцтва про право на спадщину за законом, а.с. 16 копія витягу, а.с. 17 копія інформації, а.с. 48 - копія свідоцтва про право на спадщину за законом). Частка малолітньої [PERSON] становить 4/9, [PERSON] 5/9. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Як на підставу задоволення своїх позовних вимог, позивач, як законний представник малолітньої, вказує на те, що вона та її дитина не мають можливості потрапити у належну її доньці квартиру, розпоряджатись нею та вільно користуватися, оскільки відповідач доступу до житлового приміщення не надає, ключі від квартири є тільки у нього. Відповідач, у свою чергу, відповідно до наданого відзиву на позов, заперечує, що ним чиняться перешкоди у вільному користуванні спадковим майном. Єдиним доказом чинення перешкод у користуванні спадковим майном є долучена до матеріалів справи переписка у месенджері між позивачем [PERSON] та «Суваловою Наташею», яку суд не може визнати беззаперечним доказом. Тому в частині задоволення позовної вимоги про усунення перешкоди шляхом вселення та зобов`язання надати дублікатів всіх ключів від всіх вхідних дверей квартири слід відмовити за недоведеністю, оскільки суд не може при ухваленні рішення у справі виходити з домислів та припущень. Щодо вимоги про визначення порядку користування двокімнатною квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . Згідно із частинами першою, другою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України). Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідач заперечує проти заявлених вимог позивача та вважає таку вимогу недоречною, виходячи з такого. Починаючи з початку 2019 року (моменту залишення квартири позивачем зі своєю дочкою) у квартирі за адресою: [ADDRESS] , проживав лише його син [PERSON] . У подальшому, з моменту вступу його сина до лав Збройних Сил України до його смерті, а також після його смерті, вказаною квартирою відповідач не користувався, оскільки мешкає зі своєю дружиною за місцем своєї реєстрації, а саме за адресою: [ADDRESS] . Правовий висновок про застосування ч. 3 ст. 358 ЦК України під час розгляду справ про спори між співвласниками про визначення порядку користування житлом зробив Верховний Суд України в постанові від 17 лютого 2016 року по справі № 6-1500цс15. У випадку коли добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками неможливо, такий порядок встановлює суд. При цьому слід враховувати, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна, співвласникам належить ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення у обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним із співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму, і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна в натурі для припинення права спільної сумісної власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників, якщо встановлений порядок користування спільною квартирою найбільше враховує баланс інтересів кожного із співвласників. З матеріалів справи вбачається, що загальна площа квартири, що належить малолітній [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , складає 48,4 м2, житлова 29,5 м2. Позивач, як законний представник малолітньої, просить виділити доньці у користування житлову кімнату площею 12 м, а відповідачу житлову кімнату площею 17,5 м2, коридор площею 5,6 м2, кухню площею 6,9 м2, вбиральню площею 1 м2, санвузол площею 2,8 м2, коридор площею 2,2 м2, вбудовану шафу площею 0,4 м2 - залишити в загальному користуванні. Суд вважає, що виділення сторонам цих кімнат відповідає вимогам закону, частці у спільному майні, не призведе до порушення житлових прав співвласників квартири, оскільки встановлення такого порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. У такому випадку, баланс інтересів співвласників при користуванні квартирою не порушить права відповідача. За таких обставин, вимога позивача про виділ малолітній у користування житлової кімнати площею 12 м2 відповідає вимогам закону. При цьому суд вважає, що не є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині посилання сторони відповідача на те, що у [PERSON] є інше житло та він не проживає у спірній квартирі та не користується нею. Право на виділ в користування кімнати співвласнику квартири закон не пов`язує з наявністю чи відсутністю у такого співвласника іншого житла. З огляду на наведене, позов у цій частині підлягає задоволенню. Щодо вимоги про розподіл судових витрат. Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за частиною 3 статі 133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу, які за змістом статті 137 ЦПК несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами статті 141 ЦПК України визначено: розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Суд звертає увагу, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, тому обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу повинен надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких відповідач має заперечення. Частиною 3 статті 141 ЦПК України закріплено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц. Як вбачається з матеріалів справи, понесені позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі 17\~500,00 грн. підтверджуються: Договором про надання правничої (правової) допомоги від 20.11.2024 (а.с. 26); Додатком №1 до договору від 20.11.2024 (а.с. 27); платіжною інструкцією від 20.11.2024 (а.с. 28); Актом приймання-передачі наданих послуг до договору від 03.12.2024 (а.с. 29); ордером від 03.12.2024 (а.с. 30); копією свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 31). З огляду на зазначені норми права, правову позицію Великої Палати Верховного Суду та встановлені обставин справи, беручи до уваги думку відповідача, суд дійшов переконання, що вимоги про відшкодування витрат позивача на правничу допомогу підлягають частковому задоволенню, оскільки суд вважає, що позивачем не були дотримані критерії розумності їх вартості. Тому розмір правничої (правової) допомоги має бути визначений у розмірі 3\~000,00 грн. Згідно із частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки позовні вимоги позивача задоволено частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 1\~211,00 грн.

Outcome: partial