Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-11 00:00:00

У січні 2025 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Держави України в особі Міністерства юстиції України, третя особа Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області, про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства, прокуратури. В обґрунтування позову представник позивача зазначає, що слідчим управлінням ГУНП в Дніпропетровській області здійснювалось досудове розслідування відносно [PERSON] в рамках кримінального провадження №12023040000000221 від 20.03.2024 р. за ч. 1,2 ст. 319 та ч.1 ст. 320 КК України. В рамках здійснення досудового розслідування у клопотаннях слідчого, погоджених із прокурором, слідчий неодноразово викладав мотивувальну частину клопотання прямими обвинуваченнями про вчинення [PERSON] інкримінованих кримінальних правопорушень, без будь-якого належного на те обґрунтування. Так, в ухвалі слідчого судді від 11.05.2023 року у справі № 202/6352/23, провадження № 1-кс/202/3615/2023 в описовій частині зазначено, що досудовим розслідуванням встановлено, що лікар [PERSON] під виглядом проведення лікування замінює підтримуючу терапію незаконно виписуючи рецепти Ф.3 та видає безпосередньо наркотичний засіб «метадон» особам, які не потребують такого лікування, навіть тим особам які не є наркозалежними. Також в ухвалі слідчого судді від 30.10.2023 року у справі № 202/6352/23, провадження № 1-кс/202/8445/2023 в описовій частині зазначено, що досудовим розслідуванням встановлено, що лікар [PERSON] під виглядом проведення лікування замінює підтримуючу терапію незаконно виписуючи рецепти Ф.3 та видає безпосередньо наркотичний засіб «метадон» особам, які не потребують такого лікування, навіть тим особам які не є наркозалежними. Тобто у своїх клопотаннях, за погодженням із прокурором, слідчим неодноразово на стадії досудового розслідування у стверджувальній формі обвинувачено [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, порушуючи презумцію невинуватості, що підтверджується вищенаведеними ухвалами слідчого судді, якими відмовлено у задоволенні клопотань слідчого, у зв`язку із їх необґрунтованістю. Тобто, описані вище дії слідства представник позивача вважає порушенням принципу презумпції невинуватості, але ж Стаття 6 § 2 Конвенції забороняє будь-які заяви з боку посадових осіб державних органів стосовно кримінального слідства, що триває, які давали б громадськості підстави вважати підозрюваного винним і наперед формували б бачення фактів представниками відповідних судових органів («Ізмойлов та інші проти Росії» (Ismoilov and Others v. Russia), § 161; «Буткевічус проти Литви» (Butkevicius v. Lithuania), § 53). 341. Однак принцип презумпції невинуватості не може перешкодити державним органам інформувати громадськість стосовно кримінального слідства, що триває, але натомість вимагає, аби це робилось якомога тактовніше і у повній відповідності до вимоги поважати презумпцію невинуватості («Фатуллаєв проти Азербайджану» (Fatullayev v. Azerbaijan), § 159; «Алленет де Рібемонт проти Франції» (Allenet de Ribemont v. France), § 38; «Гарицький проти Польщі» (Garycki v. Poland), § 69). Суд наголосив на важливості добирати слова, які використовують посадові особи у заявах щодо особи, яка ще не була засуджена і визнана винною у даному кримінальному правопорушенні («Дактарас проти Литви» (Daktaras v. Lithuania), § 41; «Арріго та Велла проти Мальти» (Arrigo and Vella v. Malta) (ухв.); «Хужин та інші проти Росії» (Khuzhin and Others v. Russia), § 94). Просив стягнути з Держави Україна на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 160 000 грн. Ухвалою судді від 20 січня 2025 року відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 05 лютого 2024 року від представника Міністерства юстиції України надійшов до суду відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову відмовити, вважає його безпідставними та необґрунтованими. Указував, що Міністерство юстиції України не може бути належним відповідачем по справі, оскільки не являється органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, тобто тим органом, до якого можуть застосовуватись положення статті 1176 ЦК України. 05 лютого 2024 року від представника третьої особи - Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області до суду надійшли пояснення, з яких вбачається, що згідно довідки слідчого управління ГУНП по кримінальному провадженню № 12023040000000221 від 20.03.2023 встановлено, що відповідно до облікових даних Єдиного реєстру досудових розслідувань, у провадженні СУ ГУНП в Дніпропетровській області перебували матеріали кримінального провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023040000000221 від 20.03.2023, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 319, ч. 2 ст. 320 КК України. 01.03.2024 повідомлено про підозру [PERSON] за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.ч. 1, 2 ст. 319 КК України. 24.05.2024 змінено підозру [PERSON] за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.ч. 1, 2 ст. 319, ч. 2 ст. 320 КК України. 29.05.2024 кримінальне провадження № 12023040000000221 від 20.03.2023, за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 319, ч. 2 ст. 320 КК України скеровано до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з обвинувальним актом. Представник третьої особи вважає, що позивач не надала суду доказів, які б підтверджували факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, психосоматичних та психоемоційних змін, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків, стану та стосунків внаслідок зневажливого ставлення до виконання обов`язків, що виразилось у порушенні презумпції невинуватості, на думку останньої, під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12023040000000221 від 20.03.2023, а відтак відсутній причинно-наслідковий зв`язок між вказаними наслідками та діяннями, що, в свою чергу, вказує на відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] щодо стягнення на її користь завданої моральної шкоди в розмірі 160 000 гривень. 18 лютого 2025 року від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій останній просив стягнути з Держава Україна на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 192 000 грн. Ухвалою суду від 19 лютого 2025 року заяву представника Дніпровської обласної прокуратури Савенка А.О. про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - задоволено. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Дніпропетровську обласну прокуратуру. 25 лютого 2025 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. 26 лютого 2025 року від представника відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив. 28 лютого 2025 року від представника третьої особи - Дніпропетровської обласної прокуратури надійшли пояснення по справі, в яких остання заперечила з приводу задоволення позову вказавши на наступні обставини. Чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме ст. 1176 ЦК України та Закону. Однак, для настання відповідальності у вигляді відшкодування матеріальної та моральної шкоди, передбаченої ст. 1176 ЦК України, повинні існувати обставини, визначені ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Встановлено, що слідчим управління Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні №12023040000000221 від 20.03.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.ч. 1, 2 ст. 319, ч. 1 ст. 320 КК України за фактом незаконної видачі лікарем-психіатром [PERSON] рецептурного бланку на придбання наркотичного засобу «метадон». За результатами досудового розслідування 29.05.2024 до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська направлено обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні відносно [PERSON] за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 319, ч. 1 ст. 320 КК України. Відповідно до ст. 62 Конституції Україні, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Важливою гарантією дотримання прав підозрюваного та обвинуваченого у кримінальному процесі та обов`язковою складовою справедливого судового розгляду є презумпція невинуватості. Презумпція невинуватості - це основний принцип кримінального процесу, закріплений як на національному, так і на міжнародному рівнях. Згідно з цим принципом, особа вважається невинною до тих пір, поки її провина не буде доведена в суді. Це означає, що навіть якщо є обвинувачення і розпочато судовий розгляд, обвинувачений має право на захист, і рішення про його вину чи невинність повинно бути ухвалено лише після повного і ретельного вивчення доказів судом. Так, представник позивача у позовній заяві зазначає, що в ухвалах слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.05.2023 та від 30.10.2023 у кримінальній справі № 202/6352/23, в описовій частині зазначено: «…досудовим розслідуванням встановлено, що лікар [PERSON] під виглядом проведення лікування замінює підтримуючу терапію незаконно виписуючи рецепти Ф.3 та видає безпосередньо наркотичний засіб «метадон» особам, які не потребують такого лікування, навіть тим особам, які не є наркозалежними. Тобто, у своїх клопотаннях за погодженням із прокурором, слідчим неодноразово на стадії досудового розслідування у стверджувальній формі обвинувачено [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, порушуючи презумцію невинуватості, що підтверджується, вищенаведеними ухвалами слідчого судді, якими відмовлено у задоволенні клопотань слідчого, у зв`язку із їх необґрунтованістю». Вважає, що викладені доводи у позовній заяві представником позивача є безпідставними, оскільки вони стосуються обставин, які є предметом судового розгляду кримінальної справи, яка пов`язана з обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, яка наразі перебуває на розгляді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська. Питання оцінки законності слідчих дій, визначення ступеня доведеності чи недоведеності вини [PERSON] , а також питання щодо конкретності або неконкретності обвинувачення є такими, що належать виключно до компетенції суду в рамках розгляду кримінального провадження. Ці питання мають бути розглянуті у процесі кримінального судочинства, а не в межах цивільного, оскільки їх оцінка та висновки можуть бути зроблені тільки після належного і всебічного дослідження доказів, наданих сторонами у кримінальній справі. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, до суду подали заяву про розгляд справи у їх відсутність, підтримали заявлені вимоги позову із зазначених у позовній заяві підстав, просили позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, до суду подав заяву про розгляд справи у його відсутність, проти позовних вимог заперечив. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, вважає встановленими наступні обставини. Судом встановлено, що слідчим управління Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні №12023040000000221 від 20.03.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.ч. 1, 2 ст. 319, ч. 1 ст. 320 КК України. За результатами досудового розслідування 29.05.2024 до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська направлено обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні відносно [PERSON] за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 319, ч. 1 ст. 320 КК України. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Як на підставу позовних вимог [PERSON] посилається на те, що слідчим неодноразово на стадії досудового розслідування у стверджувальній формі обвинувачено [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, порушуючи презумцію невинуватості, що підтверджується ухвалами слідчого судді, якими відмовлено у задоволенні клопотань слідчого, у зв`язку із їх необґрунтованістю, що є підставою для відшкодування моральної шкоди у визначеному позивачем розмірі. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків. Згідно ч.1 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування майнової шкоди. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану саме органами дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме, у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнена у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч.6 цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю вини. Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст.ст.1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправності дій заподіювача шкоди і його вина, наявність причинного зв`язку між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінку заподіювача шкоди, його вини та причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Таким чином, у спірних правовідносинах відшкодування моральної шкоди здійснюється у разі, коли незаконними, винними діями органів, що здійснюють досудове розслідування чи прокуратури, завдано моральної шкоди громадянинові. Тобто, до спірних правовідносин не застосовується презумпції моральної шкоди. Згідно із ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Жодної з переліченої у ч.2 ст.23 ЦК України виключних способів заподіяння моральної шкоди та підстав, з якими закон пов`язує виникнення моральної шкоди, у тому числі будь-якої протиправної поведінки, слідчими та прокурорами не допущено. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] є обвинуваченою у кримінальному провадженні №1212023040000000221 від 20.03.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.ч. 1, 2 ст. 319, ч. 1 ст. 320 КК України, обвинувальний акт у якому перебуває на розгляді у Індустріальному районному суді м. Дніпропетровська. При цьому, розгляд справи не завершений, обставини вчинення кримінальних правопорушень [PERSON] наразі не встановлені обвинувальним вироком суду, так само як і відсутній виправдувальний вирок за реабілітуючих обставин відносно останньої. Згідно абз.2 п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд повинен з`ясувати,чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних або фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Правовідносини, що склалися між [PERSON] та слідчими й прокурорами врегульовані кримінальним процесуальним законодавством, не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Також позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження спричинення їй рішеннями та бездіяльністю працівників Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області та Дніпропетровської обласної прокуратура моральної шкоди, яка згідно з ч.2 ст.23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; принижені честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Також суду не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження неправомірної поведінки слідчого та прокурора прокуратури під час досудового слідства, яка б знаходилася у причинно-наслідковому зв`язку з негативним наслідками для позивача. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч.1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Положеннями ст.89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. Будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом пов`язувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які позивач посилається, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди. Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed