Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-06 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Народицька державна нотаріальна контора Житомирської області, про визнання недійсним заповіту, посвідченого 19 листопада 2018 року державним нотаріусом Народицької державної нотаріальної контори Фрусевичем В.І. та зареєстрованого в реєстрі № 1456. Позовна заява мотивована тим, що [INFO] помер рідний брат позивачки [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина, що складається з домоволодіння та земельної ділянки, розташованих в селі Базар Коростенського району Житомирської області. 12 лютого 2019 року позивачка, як спадкоємиця другої черги за законом, звернулась до Народицької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті брата. Нотаріус Народицької державної нотаріальної контори Житомирської області Фрусевич В.І. листом від 02 квітня 2019 року повідомив, що подана позивачем заява про прийняття спадщини записана до книги реєстрації\~ та приєднана до спадкової справи. Крім цього, в нотаріальній конторі позивач дізналась, що спадкову справу після смерті [PERSON] заведено за заявою [PERSON] , якому брат позивача 19 листопада 2018 року заповів все своє майно. Позивачка вважає, що вказаний заповіт має бути визнаний судом недійсним, оскільки його зміст не відповідає внутрішній волі її покійного брата, який на момент посвідчення заповіту був тяжко хворим та перебував у хірургічному відділенні лікарні. Крім цього, вважає, що нотаріусом було суттєво порушено вимоги щодо оформлення та посвідчення заповіту. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, представники позивача та третьої особи - Народицької державної нотаріальної контори Житомирської області, проти задоволення позову заперечували; інші учасники судового розгляду про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, однак, до суду не з`явились та надіслали заяви з проханням проводити судовий розгляд без їх участі. Заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи, свідків та експерта, а також дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 19 листопада 2018 року нотаріусом Народицької державної нотаріальної контори Житомирської області Фрусевичем В.І. (представником третьої особи по справі) було посвідчено заповіт [PERSON] , яким останній заповів все належне йому на момент смерті майно [PERSON] (відповідачу по справі). [INFO] [PERSON] помер. 21 грудня 2018 року до Народицької державної нотаріальної контори Житомирської області надійшла заява [PERSON] про прийняття ним спадщини за заповітом після смерті [PERSON] . 12 лютого 2019 року до Народицької державної нотаріальної контори Житомирської області надійшли заяви [PERSON] (позивача по справі) та [PERSON] (третьої особи по справі) про прийняття ними спадщини за законом після смерті їх рідного брата [PERSON] . 02 серпня 2019 року [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] за довіреністю, посвідченою 18 грудня 2018 року в.о.старости Базарської територіальної громади Народицького району Житомирської області, звернулась до Народицької державної нотаріальної контори Житомирської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку та житловий будинок, що належали заповідачу [PERSON] . 02 серпня 2019 року нотаріусом Народицької державної нотаріальної контори Фрусевичем В.І. на ім`я [PERSON] було видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок та земельну ділянку, що належали [PERSON] . Зазначені обставини сторонами не заперечуються та підтверджуються дослідженими судом матеріалами спадкової справи №200/2018 (копії - а.с.150-203, т.1). В судовому засіданні представник позивача, аргументуючи позовні вимоги, акцентувала увагу суду на тому, що стан здоров`я заповідача не дозволяв йому в повній мірі усвідомлювати наслідки своїх дій. Крім цього, нотаріус розпочав вчинення нотаріальної дії без доручення, не зазначив у заповіті місце його складання, не залучив свідків та не надав можливості заповідачу зробити власноручний напис про те, заповіт прочитаний ним вголос і підписаний власноручно Зазначені дії нотаріуса не відповідають положенням Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Представник відповідача, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, стверджував, що заповіт, складений [PERSON] , підписаний ним власноручно, посвідчений уповноваженою на це особою, та цілком відображає справжнє волевиявлення спадкодавця, зумовлене його вдячністю дружині відповідача [PERSON] за догляд. Крім цього, зазначив, що твердження представника позивача про те, що спадкодавець в момент складання заповіту не усвідомлював свої дії, не підтверджується належними доказами. Представник третьої особи - Народицької державної нотаріальної контори Житомирської області Фрусевич Віктор Іванович, в судовому засіданні показав, що в листопаді 2018 року до нього в нотаріальну контору прийшла дружина відповідача [PERSON] , яка передала прохання [PERSON] , який перебував у лікарні,\~ про складання заповіту. Після прибуття в лікарню, він поспілкувався з [PERSON] , з`ясував, в чому саме полягає волевиявлення останнього, та повернувся до нотаріальної контори для складання проєкту заповіту. Того ж дня, він знову прийшов у медичну палату, де проходив курс лікування заповідач, та надав йому для ознайомлення та підпису проєкт. [PERSON] одягнув окуляри, самостійно прочитав та власноручно підписав заповіт. Особа заповідача встановлювалась за паспортом громадянина України, який йому пред`явила [PERSON] . Під час обох розмов з [PERSON] , які тривали достатньо часу, останній виглядав дієздатним, відповідав на поставлені йому питання та загалом реагував адекватно. Щодо залучення свідків нотаріус зазначив, що для цього не було визначених Законом підстав, оскільки заповідач не мав фізичних вад, які б не дозволяли йому самостійно прочитати та підписати заповіт, та не виявляв бажання залучити свідків. Також нотаріус зазначив, що твердження представника позивача про те, що для початку вчинення нотаріальної дії потрібна обов`язкова наявність доручення, не ґрунтується на вимогах Закону. Перевіряючи законність та обґрунтованість вимог позивача, суд зважає на таке. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Системний аналіз положень статей 215, 1257 ЦК України дає підстави дійти висновку, що недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Вказаний перелік є вичерпним. Висновок експертизи є лише одним із доказів у справі і йому слід давати оцінку в сукупності з іншими доказами. Будь-які зовнішні обставини мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Суд зважає на те, що аналогічний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду України: від 30 червня 2020 року у справі №755/10421/15-ц (провадження № 61-45031св18), від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1531цс16 та постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 359/3849/14-ц (провадження № 61-5896св18). В судовому засіданні, що відбулось 02 лютого 2022 року, судом були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Так, свідок [PERSON] , яка є сусідкою [PERSON] , зазначила, що в останній рік свого життя [PERSON] сильно хворів, через що його до себе в місто Полтаву на лікування забирала рідна сестра [PERSON] . Однак, на початку березня 2018 року він захотів повернутися в с.Базар і сестра привезла його. Починаючи з травня 2018 року вона почала помічати, що [PERSON] поводить себе дивно-міг заблукати в селі, проминути свою хату, впасти серед дороги, а якось розкидав продукти харчування в дворі. Потім він повідомив їй, що тепер за ним буде доглядати соціальний працівник [PERSON] і ходити до нього не потрібно. Також зазначила, що одного разу [PERSON] сказав їй, що все майно і так дістанеться брату та сестрі, а тому заповіт складати сенсу немає. Протягом жовтня та листопада 2018 року вона [PERSON] не бачила, лише чула, що в середині жовтня [PERSON] знову заблукав та його додому привів сусід. [PERSON] , яка в 2018 році перебувала на посаді діловода Базарської сільської ради Народицького району Житомирської області, повідомила суду, що одного разу влітку 2018 року, орієнтовно в червні, вона допомагала [PERSON] донести додому сумку й під час спілкування стало зрозумілим, що [PERSON] дуже слабий, хоча і поводився адекватно. В жовтні 2018 року їй казали про те, що [PERSON] не знайшов дорогу додому та заблукав. [PERSON] , яка є дочкою позивачки, зазначила, що переконана в тому, що [PERSON] під час складання оспорюваного заповіту не міг керувати своїми діями, оскільки останні пів року його життя, у нього був дуже поганий стан здоров`я. Крім цього, він ніколи не казав жодному з своїх родичів про те, що має намір скласти заповіт на користь сторонніх осіб. Також повідомила суду, що одного разу, вже під час перебування [PERSON] в лікарні, до нього було неможливо додзвонитися, тому мама зателефонувала соціальному працівнику [PERSON] і та питала, чи [PERSON] не змінювала прізвище, бо, з її слів, [PERSON] хотів саме їй заповісти земельну ділянку. Свідок [PERSON] , яка працює на посаді лікаря-офтальмолога Народицької ЦРЛ, в судовому засіданні не змогла ні підтвердити, ні спростувати обставини, що є предметом судового розгляду. Суд приймає до уваги надану зазначеними свідками інформацію, а також досліджені судом медичні карти стаціонарного хворого та вважає доведеним той факт, що стан здоров`я [PERSON] під час складання та підписання заповіту 19 листопада 2018 року був важким та хворобливим. Разом з тим, суд зважає й на таке. Допитаний в судовому засіданні, що відбулось 02 лютого 2022 року, свідок [PERSON] , який працює хірургом в Народицькій ЦРЛ, повідомив суду, що в листопаді 2018 року [PERSON] в хірургічному відділенні отримував лікування від ускладнень цукрового діабету. Хворий особисто надав дозвіл на проведення йому відділення некротичних м`яких тканин, а в послідуючому - ампутації частини ноги на рівні стегна. В лікарняній палаті [PERSON] був не один, однак їв та обслуговував себе самостійно. Спілкування хворого з родичами та нотаріусом він не бачив, але неодноразово бачив [PERSON] , яка купувала потрібні медичні препарати та перев`язочний матеріал. Крім цього, представник третьої особи - Народицької державної нотаріальної контори Житомирської області Фрусевич Віктор Іванович неодноразово в судових засіданнях зазначав, що під час їхнього спілкування [PERSON] не проявляв порушень свідомості, говорив чітко та розбірливо, сидів у ліжку самостійно, спираючись на підкладену під спину подушку. Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №175-2023 від 21 квітня 2023 року (а.с. 90-94, т.2) [PERSON] , [INFO] , на час складання та підписання заповіту 19 листопада 2018 року на ХОЗЛ з дихальною недостатністю, ІСХ, кардіосклероз атеросклеротичний, цукровий діабет ІІ типу, діабетичну мікроангіопатію нижніх кінцівок, гангрену правої стопи, діабетичну катаракту. Оцінити психічний стан заповідача напередодні та в день підписання заповіту 19 листопада 2018 року по представленим матеріалам неможливо. Відповісти на питання: «Чи міг [PERSON] в силу стану здоров`я та дії призначених ліків, станом на 19 листопада 2018 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час складання та підписання заповіту 19 листопада 2018 року?» - неможливо. В судовому засіданні, що відбулось 22 вересня 2023 року, в присутності експерта [PERSON] за клопотанням представника позивача було повторно допитано свідка [PERSON] , який повністю підтвердив раніше надані ним показання та підкреслив, що, не зважаючи на важкий стан пацієнта [PERSON] після проведеного хірургічного втручання, він не помічав у нього будь-яких порушень свідомості. Після допиту свідка [PERSON] , у відповідності до вимог частини 5 статті 102 ЦПК України, експерт [PERSON] надав суду усні пояснення щодо висновку судово-психіатричного експерта №175-2023, зазначивши, що ні надані судом для проведення експертизи медичні документи, ні пояснення свідка [PERSON] щодо процесу лікування [PERSON] , не надають можливості оцінити психічний стан останнього та надати відповідь на питання, чи усвідомлював він значення своїх дій і керувати ними під час складання та підписання заповіту. З огляду на зазначене, суд дійшов переконання, що досліджені судом докази не можуть беззаперечно підтверджувати той факт, що в момент вчинення заповіту [PERSON] не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними. Щодо тверджень представника позивача про суттєве порушено вимог до оформлення та посвідчення заповіту, суд зважає на таке. Судом встановлено, що у оспорюваному заповіті дійсно не зазначено про те, що місцем його складання є лікарня, не вказано причини, з яких нотаріальна дія вчинялась поза робочим місцем нотаріуса. Крім цього, заповіт не містить рукописного особистого тексту заповідача про те, що заповіт прочитаний заповідачем вголос і підписаний ним власноручно. Також не зазначено, що заповіт посвідчено в присутності свідків. Зазначене підтверджується змістом дослідженого в судовому засіданні заповіту (а.с. 10)\~ та представником третьої особи - Народицької державної нотаріальної контори Житомирської області Фрусевичем Віктором Івановичем не заперечується. Отже, суд погоджується з твердженням представника позивача про те, що невнесення нотаріусом згаданої вище інформації є порушенням пункту 3 глави 1 розділу І, підпункту 1.7 пункту 1, пунктів 1.8, 1.11 глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5. Однак, оцінюючи вказані доводи представника позивача, суд зважає на висновок, викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного суду від 29 січня 2024 року у справі № 369/7921/21 про те, що існує ієрархія між ЦК, як кодифікованим законом та іншими (поточними) законами, що регулюють цивільні відносини. Ця ієрархія базується на визнанні ЦК основним актом цивільного законодавства (вимір ієрархії по горизонталі). Ієрархія актів цивільного законодавства може базуватися на їх юридичній силі (вимір по вертикалі). Вона поширюється, по-перше, на співвідношення закону та підзаконних актів та, по-друге, на співвідношення Конституції та законів (як кодифікованих, так і інших (поточних)). Щодо виміру ієрархії актів цивільного законодавства по вертикалі, то в статті 4 ЦК України встановлено повний перелік нормативно-правових актів, якими можуть регулюватися цивільні відносини. При цьому можливість видання актів цивільного законодавства на підзаконному рівні для зазначених органів суттєвим чином обмежена. На рівні Конституції України та закону не передбачено можливості Міністерства юстиції України регулювати вимоги щодо форми і порядку посвідчення заповіту. Також суд враховує правову позицію, висловлену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), де вказано, що «слід звернути увагу на вимогу частини першої статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, звертає на себе увагу те, що тут йдеться, по-перше, про зміст правочину, а не про його форму та порядок посвідчення; по-друге, про невідповідність змісту не законам, а саме актам цивільного законодавства. При цьому вивчення змісту спірного заповіту та текстів судових рішень не дали жодних доводів для визначення актів цивільного законодавства, яким би суперечив зміст заповіту. Посилання на вимоги статті 13-1 Закону України «Про нотаріат», пункту 2 глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, є недоречним виходячи з такого. По-перше, наведені нормативно-правові акти не є актами цивільного законодавства у розумінні статті 4, частини першої статті 203 ЦК України. По-друге, недотримання і порушення правових норм, що в них містяться, не може нести будь-яких негативних наслідків для особи, яка такого порушення не вчиняла, оскільки таке застосування норм права було б порушенням принципу розумності, добросовісності та справедливості (стаття 3 ЦК України). Порушення норм про необхідність додержуватися нотаріусом свого нотаріального округу може тягти відповідальність нотаріуса, передбачену законом, але не тягне нікчемність заповіту, посвідченого з таким порушенням.. Адже правове регулювання порядку посвідчення нотаріусом правочинів лежить поза сферою ЦК України і не є матеріальним правом. Законодавство про нотаріат і нотаріальну діяльність не може чинити негативний вплив на матеріальне право - встановлювати підстави нікчемності правочину, якщо саме таких підстав для його нікчемності матеріальне право не містить». З огляду на зазначене, суд вважає, що заповіт, посвідчений 19 листопада 2018 року державним нотаріусом Народицької державної нотаріальної контори Фрусевичем В.І., відповідає вимогам ЦК України щодо форми та порядку посвідчення, а тому підстави для визнання його недійсним з вказаної причини відсутні. В судовому засіданні представник позивача також зазначила, що вважає оспорюваний заповіт нікчемним, оскільки всупереч вимогам Порядку вчинення нотаріальних дій, він не містить здійсненого заповідачем напису про те, що заповіт прочитаний заповідачем вголос і власноручно підписаний. Також в заповіті не зазначено часу та фактичного місця його складання поза приміщенням нотаріальної контори. Крім цього, посвідчення заповіту було вчинене нотаріусом за відсутності свідків. У постанові Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18) зазначено, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) викладено висновок, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. З огляду на зазначене, суд перевірив доводи представника позивача щодо нікчемності оспорюваного заповіту. Оскільки представник позивача вважає оспорюваний заповіт нікчемним з тих же підстав, що і були нею зазначені як підстави визнання заповіту недійсним, а саме, недотримання нотаріусом вимог Порядку вчинення нотаріальних дій, зважаючи на той факт, що судом вже зроблено висновок щодо цих питань, суд дійшов переконання, що обставини нікчемності правочину не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. На підставі зазначеного, дослідивши надані суду докази в їх сукупності, зберігаючи неупередженість та об`єктивність, суд дійшов переконання, що під час судового розгляду справжність волевиявлення заповідача не була спростована, а виявлені судом порушення нормативних актів щодо оформлення заповіту не можуть скасовувати вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку зі смертю, а тому, в задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю. Позивач звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 10 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: dismissed