Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-16 00:00:00

Позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення порядку користування житловим приміщенням (квартирою). Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] є рідним братом та сестрою [PERSON] . 30.10.2013 року позивач [PERSON] уклав шлюб із [PERSON] , після укладання шлюбу змінив прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». 21.01.2004 року відділ державної реєстрації житлового фонду Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації видав Свідоцтво про право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , відповідно до якого право власності на вище вказану квартиру належало у рівних частинах: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. 30.03.2007 року [PERSON] на підставі Договору дарування, подарував [PERSON] частки спірної квартири. Позивач зареєстрований у спірній квартирі з 14.09.1993 року та по даний час. Під час проживання в даній квартирі між позивачем та відповідачами виникали часто конфлікти, що призводило до суперечок та викликів поліції. Відповідачка [PERSON] на даний момент є пенсіонеркою. Відповідач [PERSON] ніде не працює та не отримує жодних доходів. Іноформація щодо офіційного працевлаштування та доходів відповідачки [PERSON] позивачу не відома. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у шлюбі не перебувають, дітей з них ніхто не має. Так, безпосередньо [PERSON] неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім`ї за заявами позивача та відповідачки [PERSON] .. Станом на дату подання позовної заяви, особовий рахунок оформлений на [PERSON] . Спірна квартира складається із 4 житлових кімнат (17,1 кв. м.; 8,1 кв. м.; 12,3 кв. м.;15,7 кв. м.); Коридору 9,6 кв. м.; Кухня 9,3 кв. м.; Ванна 2,6 кв. м.; Вбиральня 1,0 кв. м; Балкон 30 % 0,8 кв. м.; Лоджія 50 % 1,8 кв. м.; Лоджія 50% 1,8 кв. м. Всього 80,1 кв. м.). Так, всі кімнати є окремо ізолюванні одна від одної та дозволяють використовувати їх окремо. У спірній квартирі позивач спільно проживає з відповідачами з початку 80-х років, однак був зареєстрований за даною адресою з 1993 року. Спірна квартира, розташована на шостому поверсі будинку. Позивач прагне проживати із своєю дружиною у даній квартирі та користуватися своєю власністю, відповідно до своєї частки квартири.Іншого житла у позивача не має. Між позивачем та відповідачами було погоджено та встановлено порядок користування квартирою, а саме: у користуванні позивача залишилася кімната, що складає площу 15,7 кв. м., а у користуванні відповідачів залишається інші житлові кімнати, порядок використання яких визначається відповідачами самостійно. У спільному користуванні співвласників залишається: коридор 9,6 кв. м.; кухня 9,3 кв. м.; ванна 2,6 кв. м.; вбиральня 1,0 кв. м; балкон 30 % 0,8 кв. м.; лоджія 50 % 1,8 кв. м.; лоджія 50% 1,8 кв. м. У зв`язку із тим, що відповідачі, незважаючи на встановлений та погоджений порядок користування квартирою, останнім часом ігнорують права позивача у користуванні квартирою, що призводить до конфліктів. Заходять під час його відсутності до кімнати та розпоряджаються речами на власний розсуд. На неодноразові звернення позивача з проханням дотримуватися встановленого порядку користування квартирою відповідачами постійно ігноруються. У результаті такої поведінки змушений звернутися до суду за захистом своїх прав, згідно з вимог якого просить встановити порядок користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , а саме:виділити у користування [PERSON] кімнату, що складає площу 15,7 кв. м.. Залишити в спільному користуванні співвласників: коридор 9,6 кв. м.; кухня 9,3 кв. м.; ванна 2,6 кв. м.; убиральня 1,0 кв. м; балкон 30 % 0,8 кв. м.; лоджія 50 % 1,8 кв. м.; лоджія 50% 1,8 кв. м.. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 18.05.2021 року вказану цивільну справу було прийнято до свого провадження та призначено до розгляду в підготовчому засіданні. 07.12.2021 року на адресу суду від представника відповідачки [PERSON] - адвоката Стеценка Ю.В. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого, відповідачка заперечує проти позовних вимог, посилаючись на те, що спірну квартиру їх сім`я отримала у 1993 році, у якій в тому числі був зареєстрований позивач. Однак після досягнення повноліття був знятий з реєстрації, не проживав у квартирі, коли одружився перший раз. На момент приватизації квартири у 2004 р. позивач не був зареєстрованим та не проживав у квартирі. Після отримання у дарунок від батька 1/4 частини квартири позивач знову зареєстрував місце проживання у спірній квартирі, але не проживав. У 2010 році позивач прийшов у квартиру разом із [PERSON] , яку він представив, як дружину. Вони прожили у квартирі до 2011 року. Квартира потребувала ремонту. Позивач не хотів витрачати кошти на ремонт квартири. Також він не платив за комунальні послуги. Позивач із [PERSON] залишили квартиру і поїхали у м. Полтаву, де у [PERSON] була власна квартира. У 2018 році позивач повернувся до квартири і попросився пожити у кімнаті площею 15,7 кв. м. Із того часу він там живе. За весь час користування і володіння часткою квартири позивач не робив ремонт, не купував побутову техніку, меблі, не платив за житлово-комунальні послуги. Відповідач [PERSON] має психічний розлад, доходу не має. Батьки [PERSON] і [PERSON] є пенсіонерами. Ремонт у квартирі, побутову техніку купляла [PERSON] .. Разом із батьками відповідачка платить за житлово-комунальні послуги. Запропонований позивачем порядок користування квартирою порушує права [PERSON] , як співвласника квартири. Вона користується кімнатою площею 8,1 кв. м, [PERSON] - кімнатою 17,1 кв. м, [PERSON] - кімнатою 12,3 кв. м., [PERSON] зайняла кімнату площею 8,1 кв. м до появи у квартирі позивача тільки тому, що батьки і хворий брат займали інші кімнати. [PERSON] має рівні права співвласника квартири, як і має позивач. Житлова площа квартири становить 53,2 кв. м. Отже, на кожного співвласника припадає 13,3 кв. м. жилої площі. Разом з тим, позивач просить виділити йому кімнату більшої житлової площі, що порушує права [PERSON] . Кімната площею 15,7 кв. м є більшою майже у два рази за кімнату площею 8,1 кв. м, яку займає [PERSON] .. Із кімнати площею 15,7 кв. м є вихід на лоджію площею 1,8 кв. м. Інші співвласники не зможуть користуватися нею, якщо ця кімната буде виділена одному співвласнику. Представником зазначено, що в обгрунтування позову [PERSON] вказано про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення насильства у сім`ї, конфлікти щодо порядку користування квартирою. На підтвердження цього у підготовчому засіданні 16.11.2021 року представник позивача подав копії судових рішень щодо [PERSON] про притягнення до адміністративної відповідальності. Разом з тим, позивач знає про психічний розлад брата, знає, що той не може захистити свої права і не піде до суду, але провокує брата до бійок тільки для того, щоб потім подати ці судові рішення у підтвердження якихось конфліктних відносин. Така поведінка позивача є недобросовісною. Також у позовній заяві зазначено, що позивач хоче проживати зі своєю дружиною у спірній квартирі. Про те, як вони вже раніше проживали і пішли, зазначено вище у цьому відзиві. Дружина позивача є власником кв. [ADDRESS] і вони можуть вільно там проживати без будь-яких перешкод. Ця квартира куплена у період шлюбу із позивачем, а отже позивач є співвласником квартири у м. Полтаві. Цей аргумент не може бути підставою для виділення позивачу у користування кімнати, про яку він просить у позові. А тому просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі. 06.01.2022 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, зі змісту якої позивач заперечує щодо зазначених відповідачкою [PERSON] доводів, оскільки позивачем до матеріалів справи було додано копії квитанцій щодо сплати комунальних послуг. Відповідачкою не надано жодних доказів по ремонту квартири (двері,вікна, сантехніка). Окрім того, позивач просить залишити в спільному користуванні співвласників: коридор 9,6 кв. м.; кухня 9,3 кв. м.; ванна 2,6 кв. м.; убиральня 1,0 кв. м; балкон 30 % 0,8 кв. м.; лоджія 50 % 1,8 кв. м.; лоджія 50% 1,8 кв. м. (відомості відповідно до технічної документації). Таким чином жодного обмеження позивач не створює. Щодо психічного стану відповідача [PERSON] , позивач зазначає, що у довідці від ТОВ «Психіатрія» від 25.05.2018 року зазначено, що він спостерігається в диспансерному відділенні Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 в консультативній групі.Однак, жодного доказу не надано, що особа має психічні відхилення, не розуміє своїх дій чи іншим чином може бути обмежений в своїх діях або ж над нею встановлена опіка. У матеріалах справи відсутнє і будь-яке рішення про визнання фізичної особи недієздатною. Таким чином відповідач [PERSON] усвідомлює свої дії та може нести відповідальність за свої дії. Щодо провокації зі сторони позивача до відповідача [PERSON] , та таке твердження відповідачки не відповідає дійсності та спростовується постановами суду. Також твердження відповідачки щодо наявності у дружини позивача нерухомого майна не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] зазначена квартира на праві власності не перебуває, та ніколи їй не належала. На підставі викладеного просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] у свою чергу скористалася правом на звернення до суду із зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , 3-особи: [PERSON] , [PERSON] про встановлення порядку користування житловим приміщенням. Згідно вимог позовної заяви позивачка просила суд встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , а саме виділити у користування [PERSON] житлову кімнату площею 15,7 кв. м., виділити у користування [PERSON] житлову кімнату площею 8,1 кв. м., залишити у спільному користуванні співвласників квартири місця загального користування 2,6 кв. м., вбиральню площею 1 кв. м. балкон 30% площею 0,8 кв. м., лоджію 50% площею 1,8 кв. м. лоджію 50 % площею 1,8 кв. м.. А також стягнути з відповідача судові витрати. 11.07.2022 року від позивача надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, згідно якого наведені у зустрічній позовній заяві обставини вважає необґрунтованими та безпідставними, та такими, що не підлягають задоволенню. Представник відповідачки - адвокат Стеценко Ю.В. в підготовчому засіданні заявив клопотання про витребування доказів від Комунального некомерційного підприємства «Київська міська психоневрологічна лікарня №2» та Територіального медичного об`єднання "Психіатрія" проходження лікування у закладах з надання психіатричної допомоги [PERSON] . Ухвалою суду від 07.06.2022 року було витребувано від Комунального некомерційного підприємства «Київська міська психоневрологічна лікарня №2» (м. Київ вул. Миропільська, 8) відомості проходження лікування у закладах з надання психіатричної допомоги, перебування на обліку у лікаря психіатра і діагноз психічного розладу [PERSON] , зареєстрованого проживаючим: [ADDRESS] за період 2000 по 2022 роки включно. Згідно ухвали суду від 07.06.2022 року було витребувано від Приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Носової Жанни Борисівни (36000 м. Полтава, вул. Європейська,42-А) належним чином посвідчені копії документів на підставі яких 12.10.2021 року було посвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений [PERSON] , [INFO] . 29.03.2022 року на адресу суду від приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Носової Жанни Борисівни надійшли витребувані ухвалою суду документи. 27.09.2022 на адресу суду від Комунального некомерційного підприємства «Київська міська психоневрологічна лікарня №2» надійшла відповідь на ухвалу суду від 07.06.2022, відповідно до якої зазначили, що [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] перебуває під наглядом лікаря - психіатра їх закладу з 1998 року з діагнозом: Органічне ураження головного мозку. Детальну інформацію надати неможливо у зв`язку з тим, що медична карта амбулаторно хворого [PERSON] вилучена 11.08.2022 р. дізнавачем відділу дізнання в Деснянському районі ГУ НП у м. Києві Бойко А.В. на підставі Постанови про тимчасовий доступ до речей та документів Деснянської окружної прокуратури м. Києва від 10.08.2022 року. Ухвалою судді, постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання від 29.11.2022 року було закрито підготовчий розгляд справи та призначено справу в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Ухвалою судді, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання від 22.03.2023 року було визнано явку позивача в судове засідання обов`язковою. Ухвалою суду від 07.06.2023 року було виправлено допущену в резолютивній частині ухвали суду від 07.06.2022 року описку. У судовому засіданні від 13.07.2023 представник відповідачки [PERSON] - адвокат Стеценко Ю.С. заявив клопотання про застосування заходів процесуального примусу до позивача [PERSON] у вигляді накладення штрафу у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 2 684 грн.. Згідно ухвали суду, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання від 13.07.2023 року до позивача було застосовано захід процесуального примусу у вигляді попередження. 19.09.2023 позивач в судове повторно засідання не з`явився. Згідно ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 19.09.2023, було визнано причини неявки позивача в дане судове засідання неповажними. Повторно визнано явку позивача в судове засідання обов`язковою, та стягнуто з [PERSON] в дохід державного бюджету України штраф в розмірі 805,20 грн.. Постановою Київського апеляційного суду від 06.03.2024 ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 19.09.2023 було скасовано. У судовому засіданні від 02.10.2024 представник відповідачки [PERSON] - адвокат Стеценко Ю.С. заявив клопотання про повторний виклик позивача на виконання вимог ухвали від 22.03.2023 та попередити позивача про залишення його позову без розгляду у випадку його неявки та просив суд відкласти розгляд справи для виклику позивача. Згідно ухвали суду, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання від 02.10.2024, судом було відмовлено у задоволенні даного клопотання представника відповідачки [PERSON] - адвоката Стеценко Ю.С.. Ухвалою суду від 02.10.2024 було заяву представника відповідачки [PERSON] - адвоката Стеценка Ю.В. про відвід головуючому судді Зотько Т.А. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення порядку користування житловим приміщенням (квартирою), зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , 3-особи: [PERSON] , [PERSON] про встановлення порядку користування житловим приміщенням залишено без задоволення. У судовому засіданні представник позивача (за первісним позовом) - адвокат Гаращук С.В. вимоги первісної позовної заяви підтримав, просив суд про її задоволення, зустрічний позов просив суд залишити без задоволення. В своїх поясненнях посилався на обставини викладені в позовній заяві, відповіді на відзив та відзиві на зустрічний позов. У судовому засіданні відповідачка (за первісним позовом) [PERSON] та її представник - адвокат Стеценко Ю.В. вимоги зустрічної позовної заяви підтримали, просили суд їх задовольнити, одночасно зазначили, що заперечують проти задоволення первісного позову. У своїх поясненнях посилались на обставини, викладені у відзиві на первісний позов та у зустрічній позовній заяві. Суд, вислухавши пояснення з`явившихся учасників справи та їх представників, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, дійшов наступних висновків. Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом установлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 21.01.2004 року виданого Відділом державної реєстрації житлового фонду Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної власності [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] . [PERSON] [PERSON] в рівних долях (а.с.5 т.1). Відповідно до дублікату Договору дарування частини квартири від 30.03.2007 року, [PERSON] подарував 1/4 частину квартири [ADDRESS] [PERSON] , посвідченим державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Нікітенко Ю.М., 30.03.2007 року за реєстром №9-560 (а.с.6 т.1). Згідно із копією свідоцтва про шлюб, 30.10.2013 року позивач [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] та змінив своє прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.8 т.1). Спірна квартира включає наступні приміщення: коридор «1» площею 9,6 кв. м.; кухня «2» площею 9,3 кв. м.;житлова «3» площею 17,1 кв. м.; житлова «4» площею 8,1 кв. м.; ванна «5» площею 2,6 кв. м.; убиральня «6» площею 1,0 кв. м.;житлова «7» площею 12,3 кв. м.; житлова «8» площею 15,7 кв. м.: балкон 30% площею 0,8 кв. м., лоджія 50% площею 1,8 кв. м., лоджія 50% площею 1,8 кв. м.,разом загальною площею 80,1 кв. м. (а.с.16-17 т.1). На день звернення до суду з вказаним позовом, у спірній квартирі зареєстровані сторони у справі, що підтверджується Довідками про реєстрацію місця проживання особи, які містяться у матеріалах справи. Посилаючись на те, що між сторонами у добровільному порядку не досягнуто згоди, щодо користування спірною квартирою, позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] просять встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] . Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі, щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи з цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники у здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного на житло, визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Здійснення громадянами житлових прав здійснюється у порядку визначеному законодавством, в тому числі Цивільним кодексом України та Житловим кодексом Української РСР. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ст. 319 ЦК України). Таким чином, спірна квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю, була набута в порядку безоплатної приватизації державного житлового фонду [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях, а [PERSON] на підставі Договору дарування 1/4 частини квартири від 30.03.2007 року, тому в силу ч. 2 ст. 370 ЦК України, частки кожного співвласника квартири є рівними, тобто частка [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] складає по 1/4 кожного зі співвласників. Згідно з ч. 1, 3, 4 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. З поданих до суду сторонами по справі доказів, а саме звернень до Деснянського УП ГУНП у м. Києві, Деснянського районного суду м. Києва вбачається, що між сторонами по справі виникли неприязні відносини, на підставі яких породжуються конфліктні ситуації, у відповідності до яких сторони не можуть дійти згоди щодо користування спірною квартирою. Крім того, в процесі судового розгляду, встановлено, що станом на день звернення до суду з позовами між сторонами встановлений наступний порядок користування квартирою: [PERSON] проживає в кімнаті площею 15,7 кв.м., [PERSON] проживає в кімнаті 8,1 кв.м., [PERSON] проживає в кімнаті 17,1 кв.м, а [PERSON] у кімнаті 12,3 кв.м.. Вказане підтверджується та не спростовується сторонами по справі. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до п. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Неприпустимість порушення права особи на житло була констатована Європейським судом з прав людини від 16 травня 2013 року в справі "Максименко та Герасименко проти України" за заявою № 49317/07. Згідно зі ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як зазначено в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. №20 (із змінами і доповненнями) "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно з п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.91 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. Згідно з правовим висновком Верховного Суду України, викладеного в Постанові від 17.02.2016 року в справі №6-1500цс15, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. З матеріалів справи вбачається, що ідеальна частка кожного співвласника кв. [ADDRESS] складає по 13,3 кв.м. (53,2:4). З огляду на зазначене вбачається, що виділ [PERSON] , кімнати площею 15, 7 кв.м., як вказано в вимогах первісного позову, є значним відхиленням від його реальної частки у спільному майні, що практично в двічі перевищує за своєю площею розмір кімнати, якою наразі користується відповідачка [PERSON] (15,7 - 8,1 = 7,6 кв.м.). Крім того, як зазначила суду [PERSON] кімната площе. 8,1 кв.м. була виділена їй ще з дитинства батьками, безпосередньо з нею вказане питання ніхто не погоджував та її згоду не запитували. [PERSON] пояснила, що не піднілама питання зміни порядку користування квартирою виключно з тих підстав, щоб не хвилювати батьків, які наразі є особами похилого віку. Крім того, [PERSON] зазначила, що саме нею в спірній квартирі проведені поточні ремонтні роботи, з заміною віконних блоків та дверей, замінена частково побутова техніка, яка в тому числі для власної потреби використовується і [PERSON] .. Доказів на спростування даних обставин, суду не надано. Таким чином, суд з урахуванням встановлених обставин, приходить до висновку, що встановлення в судовому порядку зазначеного в вимогах первісного позову порядку користування квартирою суперечить засадам справедливості, добросовісності, розумності та пропорційності, оскільки права [PERSON] зазнають значного обмеження в порівнянні з [PERSON] .. Враховуючи вище викладене, підстав для встановлення порядку користування квартирою у спосіб, визначений в первісному позові, є недоцільним та неможливим, оскільки в такому разі порушується принцип пропорційності користування сторонами своїми частками у праві спільної часткової власності на квартиру. Щодо вимог зустрічного позову, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що між сторонами тривалий час встановлений наступний порядок користування квартирою: [PERSON] проживає в кімнаті площею 15,7 кв.м., [PERSON] проживає в кімнаті 8,1 кв.м., [PERSON] проживає в кімнаті 17,1 кв.м, а [PERSON] у кімнаті 12,3 кв.м.. У зв`язку з вказаним, встановлення порядку користування квартирою, визначеного в вимогах зустрічного позову, руйнація усталеного способу співжиття сторін, на думку суду, призведе до більш негативних наслідків, та потягне за собою виникнення між сторонами ще більш напружених відносин, ворожнечі та судової тяганини. При цьому, виходячи з порядку користування квартирою, який просить встановити [PERSON] за зустрічним позовом: їй припадатиме у користування 15,7 кв.м. житлової площі, а [PERSON] припадатиме 8,1 кв.м., отже, вказаний порядок користування квартирою також призведе до значного відхилення від реальних часток сторін по справі у спільному майні та до дисбалансу прав сторін по справі. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно із вимогами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України) Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, виходячи із вище вказаного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення порядку користування житловим приміщенням (квартирою), та вимоги за зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , 3-особи: [PERSON] , [PERSON] про встановлення порядку користування житловим приміщенням не підлягають задоволенню судом. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed