Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить встановити факт самостійного виховання та утримання дітей. Свої вимоги обгрунтовує тим, що він та [PERSON] є батьками неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 25.08.2015 року встановлено місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] ; [PERSON] , [INFO] , з батьком - [PERSON] . Після початку повномасштабного вторгнення РФ донька [PERSON] переїхала проживати до нього за адресою: [ADDRESS] , де і проживає по теперішній час. Діти постійно проживають з ним, перебувають на його самостійному вихованні та утриманні. Мати дитини не приймає участі в утриманні і вихованні дітей [PERSON] та [PERSON] , проживає окремо в іншому місці за адресою: [ADDRESS] . Він забезпечує своїх дітей усім необхідним для їх повноцінного фізичного, ментального та розумового розвитку, сприяє задоволенню усіх їх потреб та створенню належних умов життя, що в сукупності свідчить про самостійне виховання ним своїх дітей. Встановлення даного факту йому необхідно для захисту та реалізації законних прав та інтересів дітей та його прав, як батька та уникнення суперечностей при визначенні даного факту зі сторони органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших фізичних та юридичних осіб, тому і звернувся з вищевказаним позовом до суду. Позивач [PERSON] в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просить підготовче судове засідання проводити без її участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить задовольнити (а.с. 17). Третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Конотопської міської ради Сумської області, в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просить справу розглянути без участі їх представника, при розгляді справи покладається на розсуд суду (а.с. 15). Відповідно до ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому судовому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього Кодексу. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних відстав ухвалює рішення про задоволення позову. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні підготовчого засідання. Суд, заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Ст. 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст. 1 СК України). Ч. 1 ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст. 122 та 125 цього Кодексу. Ст. 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у ст. 150, 151 СК України. За приписами ч. 2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 1-4 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого ч. 5 цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (ст. 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 30 ЦК України). Відповідно до ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину. Згідно із ч. 2 ст. 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. У ч. 4 ст. 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (ст. 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена ч. 1 ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право. Ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР № 789-ХІІ від 27.02.1991 року визначено, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Конотопським МРВ УМВС України в Сумській області 13.10.2006 року, [PERSON] народився [INFO] в м. Конотоп Сумської області (а.с. 3). З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] народилася [INFO] в м. Конотоп Сумської області, батьком вказаний [PERSON] , матір`ю - [PERSON] (а.с. 4). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] народилася [INFO] в м. Конотоп Сумської області, батьком вказаний [PERSON] , матір`ю - [PERSON] (а.с. 5). Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 25.08.2015 року встановлено місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] ; [PERSON] , [INFO] , з батьком - [PERSON] (а.с. 3, 4). З копії довідки про реєстрацію місця проживання особи наданої виконавчим комітетом Конотопської міської ради № 1332 від 23.02.2018 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає в [ADDRESS] (а.с. 7) Згідно копії довідки про реєстрацію місця проживання особи наданої виконавчим комітетом Конотопської міської ради № 1631 від 23.02.2018 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та проживає в [ADDRESS] (а.с. 8). З копії довідки наданої Конотопським ліцеєм № 1 Конотопської міської ради Сумської області № 190 від 06.09.2024 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , навчається в 8-В класі Конотопського ліцею №1 Конотопської міської ради Сумської області. Зі слів класного керівника, батько учениці [PERSON] бере участь у вихованні доньки, цікавиться навчанням та поведінкою [PERSON] та відвідує батьківські збори (а.с. 9). Згідно довідки КНП КМР «Конотопська центральна районна лікарня ім. акад. М.Давидова» вбачається, що неповнолітні діти, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , мешканки [ADDRESS] , знаходяться під наглядом педіатра КНП КМР «Конотопська ЦРЛ ім. ак. М. Давидова» з народження. Діти щорічно проходять профілактичні медичні огляди, щеплені згідно віку. Всі рекомендації медичних працівників по догляду, оздоровленню, вакцин о профілактиці виконуються. Протягом останніх трьох років (2022 -2024 років) діти відвідували дитячу поліклініку в супроводі батька [PERSON] , 1981 року народження (а.с. 10). Свідок [PERSON] , допитаний в судовому засіданні, пояснив, що він знає [PERSON] тривалий час, підтримують дружні стосунки. Дійсно [PERSON] проживає з доньками [PERSON] та [PERSON] , самостійно займається їх вихованням та утриманням. Свідок [PERSON] , допитаний в судовому засіданні, пояснив, що він знає позивача тривалий час, підтримують дружні стосунки, надав аналогічні пояснення. У суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, про які повідомили свідки. Дані про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні та показання підтверджуються і доповнюються іншими зібраними по справі доказами. З огляду на вищевикладене, судом встановлено, що діти: [PERSON] та [PERSON] проживають зі своїм батьком, який створив всі умови для проживання дітей, здійснює опіку над ними, утримує, доглядає та піклується про їх стан здоров`я. Діти проживають окремо від матері. Будь-яких доказів, що мати [PERSON] приймає активну участь у вихованні, утриманні дітей матеріали справи не містять. При цьому, судом встановлено, що [PERSON] не заперечує факту утримання та перебування на вихованні з батьком спільних дітей. Ч. 1 ст. 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У вказаній справі позивач просить встановити факт самостійного виховання та утримання ним дітей, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини. Так, у ст. 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. З огляду на зазначене, вбачається, що у справі, яка розглядається, наявний спір про право - зокрема, спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (ч. 4,5 ст. 19 СК України) . Доведення факту одноосібного виховання та утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Такий факт одноосібного виховання та утримання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена ч.1 ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 11.09.2024 року у справі № 201/5972/22. Враховуючи вищевикладене, суд оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, беручи до уваги, що встановлення даного факту не суперечить Закону і не порушує права, свободи та інтереси осіб, дійшов висновку, що позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved