Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-16 00:00:00

До Житомирського районного суду Житомирської області надійшла позовна заява представника позивача - адвоката Савіцької А.О., яка діє в інтересах [PERSON] ,. про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільного сина - [PERSON] , [INFO] . Вказала, що фактично між позивачем та відповідачем було досягнуто домовленості про те, що позивач забирає дитину - [PERSON] з пологового будинку на утримання та виховання. Також, відповідачка зробила нотаріально посвідчену заяву про те, що дає згоду на постійну реєстрацію спільного сина [PERSON] за місцем проживання батька. У подальшому, відповідачка не проявляла жодної зацікавленості життям сина, не виховувала його, не надавала матеріальної допомоги на дитину, яка періодично хворіла, не цікавилась станом здоров`я сина, розвитком та вихованням дитини, не цікавилась успіхами у садочку, а в подальшому - у школі, не здійснювала та не здійснює виховання щодо підготовки до самостійного життя, фактично самоусунулась від виконання батьківських обов`язків. У зв`язку з чим просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина. У судових засіданнях позивач та його представник позовну заяву підтримували та просили задовольнити у повному обсязі. В подальшому звернулись із заявою до суду щодо розгляду справи у їх відсутність, просили задовольнити позовні вимоги, проти ухвалення заочного рішення не заперечували (а.с. 69). Відповідач у судові засідання не з`являлась; засобами поштового зв`язку подала заяву, в якій просить розглядати справу у її відсутність, не заперечує проти задоволення позовних вимог, не заперечує проти ухвалення заочного рішення (а.с. 35). Разом з тим подала нотаріально посвідчену заяву від 10.06.2024 року про те, що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, матеріальних та моральних претензій не має та в подальшому мати не буде (а.с.36). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Житомирської міської ради висловив думку щодо доцільності задоволення позовної заяви. Висновок виконавчого комітету Житомирської міської ради, як органу опіки та піклування, щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] надіслано засобами поштового зв`язку разом із заявою щодо розгляду справи у його відсутність (а.с. 56-57). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив суду, що є батьком позивача, а [PERSON] - є його онуком. Саме батько дитини перебував відпустці по догляду за дитиною після народження, наразі водить дитину у садочок. У 2016 році вони останній раз бачили матір. Дитиною вона не опікується та не цікавиться взагалі. У пологовому будинку відмовилась, ми разом із сином забрали онука із полового будинку. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про народження батьками [PERSON] , [INFO] , записані [PERSON] та [PERSON] (а.с.10); відомості про батька дитини до актового запису внесені відповідно до статті 133 Сімейного кодексу України (а.с.13). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, розірвано 09.03.2017 року (а.с.11). Між відповідачкою та позивачем укладено домовленість, в присутності головного лікаря ЖОПЦ, старшої сестри ЖОПЦ та співробітника соціальної служби, про те, що позивач забирає дитину - [PERSON] з полового будинку на утримання та виховання, проти чого вона не має заперечень (а.с.14). [PERSON] 20.04.2017 р. написана нотаріальна заява, з якої вбачається, що вона дає згоду на постійну реєстрацію спільного сина, [PERSON] , за місцем проживання батька, а саме: [ADDRESS] (а.с.15). Відповідно до наказу №75 ПФ «Наутілус» про надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку [PERSON] , така відпустка надавалась [PERSON] в період з 04.05.2017 року до [INFO] (а.с.16). За стягненням аліментів з відповідачки, позивач не звертався (а.с.17), що також підтверджується роздруківкою з АСВП про відсутність виконавчих проваджень за ПІБ відповідачки. Відповідно до довідки №23 від 10.06.2024 року, виданої Житомирським дошкільним навчальним закладом №5, дитину [PERSON] постійно приводив та забирав із закладу батько [PERSON] , у разі його відсутності - дідусь [PERSON] , мама в дошкільному закладі ні разу не з`являлась (а.с.18). Відповідно до довідки №281 від 11.06.2024 року (а.с.19) та характеристики учня 1-В класу ліцею №8 міста Житомира [PERSON] (а.с.20) батько, [PERSON] , приділяє належну увагу вихованню, відвідує батьківські збори та цікавиться шкільним життям дитини; за період навчального року мати, [PERSON] , з класним керівником на зв`язок не виходила, на батьківські збори не з`являлась. Висновком виконавчого комітету Житомирської міської ради, як органу опіки та піклування, щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] від 19.02.2025 №203 підтверджується доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] (а.с. 57). Суд приходить до висновку про ухилення від виконання відповідачем батьківських обов`язків, що є підставою відповідно до ст. 164 СК України для позбавлення її батьківських прав. Статтею 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 150 Сімейного кодексу України передбачені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до ч. 1 ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. В пунктах 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30.03.2007 року роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення від виконання юридичного обов`язку - це акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Так, мати (батько) можуть вважатися такими, що ухиляються від обов`язку по вихованню дитини, якщо вона (він) не проявляють про неї батьківської турботи, хоча мають таку можливість. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи, що відповідачка не виконує свої батьківські обов`язки відносно малолітньої дитини, не відвідує батьківські збори, дитиною та його життям не цікавиться, не забезпечує останнього матеріально, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved