Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою про усиновлення дитини [PERSON] [INFO] . У своїй заяві посилається на те, що з 27 березня 2021 року він перебуває у шлюбі з [PERSON] . Проте, перший шлюб з [PERSON] він уклав 15 грудня 2012 року, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Прилуцького МРУЮ, про що зроблено відповідний актовий запис N? 420, який був розірваний рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29.05.2017 року Як вказує заявник, хоча вони і розірвали шлюб у 2017 році, проте продовжували проживати спільно весь цей час до повторного укладення їхнього шлюбу. Від шлюбу мають двох спільних дітей: - сина [PERSON] 2015 року народження та - сина [PERSON] 2021 року народження. Дитина, яку бажає усиновити заявник - [PERSON] , [INFO] , є дитиною дружини заявника, від попередніх відносин. Батько дитини, [PERSON] , [INFO] , надав нотаріальну згоду на усиновлення його неповнолітньої дитини, [PERSON] [INFO] . Заявник зазначає, що стосунки з дитиною у нього довірливі та дружні, він займається вихованням та утриманням [PERSON] , приділяє увагу її розвитку та здоров`ю. Дівчинка проживає із заявником, її мамою та його синами, в приватному будинку за адресою: [ADDRESS] . Мати дівчинки [PERSON] також надала згоду на усиновлення її дитини заявником, [PERSON] . [PERSON] працює на посаді водія у ТОВ «АГРОТЕП» та має стабільний дохід, з грудня 2023 року по травень 2024 року ним було одержано дохід у розмірі 134 126 грн 86 к. Заявник має задовільний стан здоров`я, на наркологічному, психоневрологічному обліку не перебуває, зазначає, що не має за мету будь-якої матеріальної чи іншої вигоди. На підставі вищевикладеного, просив суд дозволити йому [PERSON] , громадянину України, усиновити дитину - [PERSON] , [INFO] . У судовому засіданні заявник [PERSON] зазначив, що подану заяву підтримує в повному обсязі та просить її задовольнити. Неповнолітня дитина, стосовно якої розглядається заява, [PERSON] у судовому засіданні підтримала заяву [PERSON] про усиновлення, зазначила, що має гарні умови проживання, нормальні відносини у сім`ї, просила задовольнити. Представник заінтересованої особи - Служби у справах дітей Прилуцької міської ради у судове засідання не з`явився, проте згідно письмової заяви, вимоги заявника підтримали повністю та вважають, що усиновлення заявником неповнолітньої [PERSON] відповідає інтересам останньої, оскільки заявник займається вихованням та утриманням дитини, має усі необхідні побутові та матеріальні умови для належного утримання й виховання дитини, службою у наданий висновок про доцільність усиновлення дитини заявником. Заінтересована особа [PERSON] у судовому засіданні заявлені вимоги підтримала та просила такі задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судових засідань повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. За вимогами ч. 3 ст. 12 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2018 року у справі «Печенізький та інші проти України» встановлено, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Крім цього, кожній стороні має бути забезпечено можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 09.09.2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Прилуцького міськрайонного управління юстиції Чернігівської області, [PERSON] народилася [INFO] , про що в Книзі реєстрації народжень 09 вересня 2008 року, зроблено відповідний актовий запис №429, її батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.45). Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 27 березня 2021 року Прилуцьким міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), 27 березня 2021 року [PERSON] та [PERSON] , уклали шлюб, про що складено відповідний актовий запис №85 (а.с.38). Згідно з довідкою №АГ-00000021 від 10.06.2024, [PERSON] отримав дохід за період з 01.12.2023 по 31.05.2024 у сумі 134 126 грн 86 к. (а.с.22). Відповідно до копії свідоцтва про право власності від 22.07.2016, [PERSON] належить на праві спільної часткової власності 1/6 частка житлового будинку, її сім`ї: [PERSON] 1/6 частка та [PERSON] 1/6 частка житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.29). та на підставі договору дарування від 13.10.2016 року [PERSON] належить частина житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.30). Відповідно до довідки № 1076 про зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб виданою Комітетом самоорганізації населення №1 від 03.06.2024 року, вбачається, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с.25). Згідно заяв, посвідчених приватним нотаріусом Прилуцького районного нотаріального округу Ігнатовим Д.Є. [PERSON] та [PERSON] дали згоду на усиновлення неповнолітньої дитини [PERSON] , яка народилася [INFO] , чоловіком [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , з дотриманням всіх законних вимог (а.с.44-45). Відповідно до Висновку про доцільність усиновлення та відповідність її інтересам дитини [PERSON] , [INFO] , виконавчий комітет Прилуцької міської ради Чернігівської області, вважає усиновлення дитини [PERSON] , [INFO] , громадянином України [PERSON] , [INFO] доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини (а.с.14-16). Відповідно до заяви [PERSON] від 26.06.2024 року, вона у присутності головного спеціаліста служби у справах дітей Прилуцької міської ради Каленіченко Ю.В. надала згоду на усиновлення чоловіком її матері [PERSON] (а.с.51). Стаття 1 СК України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Відповідно положень ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно п. 3 ст. 4 СК України кожна особа має право на проживання в сім`ї. Статтями 3, 4, 5, 7 СК України передбачено, що кожна особа має право на проживання в сім`ї. Сім`я створюється, в тому числі, і на підставі усиновлення. Держава створює пріоритет сімейного виховання дитини. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. Як передбачено статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст. 6 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до ст. 18 вказаної Конвенції, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. 3 метою гарантування і сприяння здійсненню прав, викладених у цій Конвенції, Держави-учасниці надають батькам і законним опікунам належну допомогу у виконанні ними своїх обов`язків по вихованню дітей та забезпечують розвиток мережі дитячих установ. Відповідно до ст. 207 СК України усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя. Згідно ст. 211 СК України усиновлювачем може бути дієздатна особа віком не молодша двадцяти одного року, за винятком, коли усиновлювач є родичем дитини. Усиновлювачем може бути особа, що старша за дитину, яку вона бажає усиновити, не менш як на п`ятнадцять років. Різниця у віці між усиновлювачем та дитиною не може бути більшою ніж сорок п`ять років (ч.ч. 1, 2 ст. 211 СК України). Відповідно до ст. 212 СК України, не можуть бути усиновлювачами особи, які: обмежені у дієздатності; визнані недієздатними; позбавлені батьківських прав, якщо ці права не були поновлені; були усиновлювачами (опікунами, піклувальниками, прийомними батьками, батьками-вихователями) іншої дитини, але усиновлення було скасовано або визнано недійсним (було припинено опіку, піклування чи діяльність прийомної сім`ї або дитячого будинку сімейного типу) з їхньої вини; перебувають на обліку або на лікуванні у психоневрологічному чи наркологічному диспансері; зловживають спиртними напоями або наркотичними засобами; не мають постійного місця проживання та постійного заробітку (доходу); страждають на хвороби, перелік яких затверджений центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; є іноземцями, які не перебувають у шлюбі, крім випадків, коли іноземець є родичем дитини; були засуджені за злочини проти життя і здоров`я, волі, честі та гідності, статевої свободи та статевої недоторканості особи, проти громадської безпеки, громадського порядку та моральності, у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, а також за злочини, передбачені статтями 148, 150, 150-1, 164, 166, 167, 169, 181, 187, 324, 442 Кримінального кодексу України, або мають непогашену чи не зняту в установленому законом порядку судимість за вчинення інших злочинів; за станом здоров`я потребують постійного стороннього догляду; є особами без громадянства; перебувають у шлюбі з особою, яка відповідно до пунктів 3-6, 8 і 10 цієї статті не може бути усиновлювачем. Крім осіб, зазначених у частині першій цієї статті, не можуть бути усиновлювачами інші особи, інтереси яких суперечать інтересам дитини. Згідно ст. 217 СК України усиновлення дитини здійснюється за вільною згодою її батьків. Згода батьків на усиновлення дитини має бути безумовною. Угода про надання усиновлювачем плати за згоду на усиновлення дитини батькам, опікунам чи іншим особам, з якими вона проживає, є нікчемною. Згода батьків на усиновлення може бути дана ними лише після досягнення дитиною двомісячного віку. Якщо мати чи батько дитини є неповнолітніми, крім їхньої згоди на усиновлення потрібна згода їхніх батьків. Письмова згода матері на усиновлення засвідчується нотаріусом. Мати, батько дитини мають право відкликати свою згоду на усиновлення до набрання чинності рішенням суду про усиновлення. Статтею 218 СК України передбачено, що для усиновлення дитини потрібна її згода, якщо вона досягла такого віку та рівня розвитку, що може її висловити. Згода дитини на її усиновлення дається у формі, яка відповідає її вікові та стану здоров`я. Дитина має бути проінформована про правові наслідки усиновлення. Усиновлення провадиться без згоди дитини, якщо вона у зв`язку з віком або станом здоров`я не усвідомлює факту усиновлення. Згода дитини на усиновлення не потрібна, якщо вона проживає в сім`ї усиновлювачів і вважає їх своїми батьками. Відповідно до ч. 5 ст. 217 СК України письмова згода батьків на усиновлення засвідчується нотаріусом. У відповідності зі ст. 223 СК України особа, яка бажає усиновити дитину, подає до суду заяву про усиновлення. Подання такої заяви через представника не допускається. Заява про усиновлення може бути відкликана до набрання чинності рішенням суду про усиновлення. Відповідно до ст. 224 СК України суд, постановляючи рішення про усиновлення дитини, враховує обставини, що мають істотне значення, зокрема: стан здоров`я та матеріальне становище особи, яка бажає усиновити дитину, її сімейний стан та умови проживання, ставлення до виховання дитини; взаємовідповідність особи, яка бажає усиновити дитину, та дитини, а також те, як довго ця особа опікується вже дитиною; особу дитини та стан її здоров`я; ставлення дитини до особи, яка бажає її усиновити. При дотриманні всіх умов, встановлених цим Кодексом, здатності особи, яка бажає усиновити дитину, забезпечити стабільні та гармонійні умови для життя дитини суд постановляє рішення, яким оголошує цю особу усиновлювачем дитини. При дотриманні всіх умов, встановлених цим Кодексом, здатності особи, яка бажає усиновити дитину, забезпечити стабільні та гармонійні умови для життя дитини суд постановляє рішення, яким оголошує цю особу усиновлювачем дитини. Статтею 225 СК України передбачено, що усиновлення вважається здійсненим у день набрання чинності рішенням суду про усиновлення. Відповідно до ст. 232 СК України з моменту здійснення усиновлення припиняються особисті та майнові права і обов`язки між батьками та особою, яка усиновлена, а також між нею та іншими її родичами за походженням. З моменту усиновлення виникають взаємні особисті немайнові та майнові права і обов`язки між особою, яка усиновлена (а в майбутньому - між її дітьми, внуками), та усиновлювачем і його родичами за походженням. Усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов`язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків. Частиною 1 статті 229 СК України передбачено, що особа, яка подала заяву про усиновлення, може виявити бажання бути записаною у Книзі реєстрації народжень матір`ю, батьком дитини або повнолітньої особи. Якщо усиновлюється дитина, яка досягла семи років, то для запису усиновлювача матір`ю, батьком потрібна згода дитини, крім випадку, передбаченого частиною четвертою статті 218 цього Кодексу. Суд задовольняє таку заяву усиновлювача у рішенні про усиновлення, якщо це відповідає інтересам дитини. Згідно ч. 2, 3, 4 ст. 231 СК України якщо усиновлювач записується батьком дитини, відповідно змінюється по батькові дитини. Якщо усиновлюється повнолітня особа, її прізвище, ім`я та по батькові можуть бути змінені у зв`язку з усиновленням за заявою усиновлювача та усиновленої особи. Про зміни, передбачені у цій статті, суд зазначає у рішенні про усиновлення. Відповідно до ст. 234 CK України на підставі рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове свідоцтво про народження. Свідоцтво про народження, що було видане раніше, анулюється. Заявник зазначає, що перебуває у шлюбних відносинах з [PERSON] з березня 2021 року вже понад 4 роки, проте до цього часу, заявник та [PERSON] вже перебували у шлюбі з грудня 2012 року по 2017 рік, хоча, як стверджує [PERSON] вони і розірвали шлюб у 2017 році, проте далі продовжували спільно проживати до повторного укладення їхнього шлюбу. Дитина, яку бажає всиновити заявник - [PERSON] , є дитиною його дружини від попередніх відносин з [PERSON] . Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 224 Сімейного кодексу України, суд, постановляючи рішення про усиновлення дитини, враховує обставини, що мають істотне значення, зокрема, мотиви, на підставі яких особа бажає усиновити дитину. Під час розгляду даної справи у суду виникли обґрунтовані сумніви щодо стабільності шлюбних відносин [PERSON] та [PERSON] , ставлення подружжя до шлюбу серйозно, щоб він знову не носив тимчасовий характер. Оскільки, через нездатність долати сімейні труднощі, можуть виникнути негативні умови для повноцінного розвитку і виховання усиновленої дитини. Крім того, незважаючи на тривалий час розгляду справи, судові засідання у якій неодноразово відкладались з метою поспілкуватись з батьком дитини [PERSON] та встановити його відношення до усиновлення його доньки та усиновлювача, на думку суду, умисно не надано таку можливість. В судовому засіданні заявник не надав чітких і переконливих тверджень про дійсні наміри усиновлення. При цьому суд забезпечує охорону, захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав та створює умови для реалізації особою певних прав. Судовий захист не може існувати для захисту фіктивних, мнимих та штучних судових проваджень, які провадяться з іншою метою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Вказані обставини викликають обґрунтовані сумніви у суду в тому, що в даному випадку усиновлення буде якнайкраще відповідати інтересам дитини. Зважаючи на встановлені судом обставини, враховуючи найвищі інтереси дитини для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя, суд дійшов висновку, що заява щодо усиновлення неповнолітньої дитини не може бути задоволеною. Зважаючи на викладене, суд відхиляє висновок Виконавчого комітету Прилуцької міської ради Чернігівської області, оскільки в його основу покладено формальні дослідження лише побутових умов проживання та майнового стану заявника, проте не перевірено дійсні обставини усиновлення та не з`ясовано добросовісність та мету усиновлення. З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що вимога про усиновлення заявлена передчасно та формально, і таке усиновлення не буде сприяти забезпеченню найкращих інтересів дитини, тому заява визнається судом необґрунтованою, а відтак задоволенню не підлягає. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed