Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з позовом до КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)» про стягнення компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку по догляду за дітьми в розмірі 52246, 4 грн. та 156739,2 грн. компенсації за затримку в розрахунку при звільнені, а також стягнути 10000 грн. моральної шкоди за затримку розрахунку. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що з 11.08.2021 року вона була прийнята на роботу в КНП "Міський заклад з надання психіатричної допомоги" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (надалі за текстом "Відповідач") на посаду провідного бухгалтера. 12.08.2021 року переведена на посаду заступника головного бухгалтера, а з 02.01.2023 року працювала на посаді провідного бухгалтера . 12.04.2024 року була звільнена з посади провідного бухгалтера Наказом №105/К від 10.04.2024року. Відповідно до вказаного Наказу позивачу при звільнені було нараховано грошову компенсацію за 11 календарних днів невикористаної щорічної відпустки: 6 календарних днів невикористаної щорічної додаткової відпустки за ненормований робочий день за період роботи з 11.08.2021р. по 10.08.2022 р., 2 календарних дні невикористаної щорічної основної відпустки за З календарних дні невикористаної щорічної додаткової відпустки за ненормований робочий день за період роботи з 11.08.2023 р. по 12.04.2024 р. Разом з тим позивачу не було виплачено компенсацію за невикористані 40 днів додаткової соціальної відпустки по догляду за дітьми. 17.04.2024 р. позивач звернулася до роботодавця про здійснення донарахування і виплату їй компенсації за невикористані 40 днів додаткової соціальної відпустки по догляду за дітьми, які не були виплачені при звільненні. Заяву про донарахування компенсації було надіслано відповідачу 17.04.2024 року та вказаний лист було отримано 19.04.2024 року. Листом №061/32-1075 від 15.05.2024 року Відповідач відмовив в донарахуванні і виплаті такої компенсації з підстав, що на думку відповідача, невчасного подання відповідних документів, що мали бути підставою для здійснення таких нарахувань, а саме - в останній робочий день. 07.06.2024 року позивач на адресу відповідача скерувала повторний лист, в якому зазначила, що Відповідач не заперечує отримання необхідного та достатнього комплекту документів для здійснення таких виплат, але разом з тим вважаєте, що подання комплекту документів в останній день роботи увільнює його від виконання обов`язку сплатити відповідну компенсацію, також позивач зазначила, що законодавством не встановлено термінів, коли працівник може подати роботодавцю документи, які є підставою для надання додаткової відпустки так і для надання компенсації за її неотримання. Таким чином, роботодавець зобов`язаний прийняти від працівника документи і здійснити відповідні нарахування в будь-який день трудових відносин між сторонами, хоч би цей день припав і на останній день трудових відносин між сторонами Станом на день подачі позову до суду відповідач самоусунувся від надання відповіді. У позивача є двоє дітей 2-х дітей, донька [PERSON] [INFO] , та син [PERSON] [INFO] . Позивач офіційно розлучена, сама утримує дітей, що підтверджується рішенням суду щодо стягнення з батька дітей аліментів, а також те, що останній на даний час перебуває в розшуку як боржник зі слати аліментів. Відповідно до приписів ст. 182 -1, 186 -1 КЗпП України та ст. 19 Закону "Про відпустки", позивач має право на додаткову оплачувану відпустку на дітей як одинока мати в кількості 10 календарних днів. Оскільки ця додаткова відпустка належить до категорії соціальних, то вона надається не за робочий рік, а за календарний рік, і для визначення тривалості цієї відпустки не враховується стаж роботи. Відповідно до приписів ст. 182 -1 КЗпП України та ст. 20 Закону "Про відпустки" додаткові відпустки працівникам, які мають дітей і переносяться на інший період або продовжуються у порядку, визначеному відповідними статтями законів. З урахуванням того, що позивачем не були використані додаткові відпустки по догляду за дітьми за 2021 - 2024 роки, позивачу належить компенсація за 40 днів невикористаної соціальної відпустки. Заробітна плата, згідно довідки про заробітну плату, що подається, за останні 6 робочих місяці з жовтня 2023 року по березень 2024 року в сумі дорівнює 169800,41 гривень, кількість робочих днів в зазначеному періоді - 130 днів, Отже, середньоденна заробітна плата = 169800,41 гривень, 130 днів =1306,16 гривень в день. Виходячи з цього, сума невиплаченої компенсації за невикористану додаткової соціальної відпустки по догляду за дітьми становить: 40 днів (кількість днів невикористаної додаткової відпустки) х 1306,16 гривень (середньоденна заробітна плата) = 52246,40 гривень Крім того, відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить: 120 робочих днів (станом на дату подання позову) х 1306,16 гривень (середньоденна заробітна плата) = 156739,20 гривень Також, згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порушення трудових прав з боку відповідача завдало позивачу також і моральну шкоду, яка виражається, окрім моральних переживань, у необхідності вживати додаткових зусиль для відновлення справедливості та законності. А так як позивач сама виховує двох дітей, що вимагає значних витрат часу щоб опікуватись з ними, але змушена витрачати додаткові зусилля на спори з Відповідачем, нервуватись, переживати. Також є очевидним, що Відповідач поводить себе зухвало і цинічно в даному спорі, чи наносить додаткові моральні страждання. Тому розмір моральної (немайнової) шкоди в 10000,00 гривень, на думку позивача є розумним та справедливим. 21 жовтня 2024 р. по даній справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідач скористався своїм правом та подав до суду відзив на позовну заяву. Позивач подала відгук на відзив. В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги, обґрунтовуючи це тим, що відповідач не виконав вимоги трудового законодавства, а саме не здійснив при звільнені виплату за компенсацію за не використану соціальну відпустку по догляду за дітьми, хоча в судовому засіданні визнала той факт, що при працевлаштуванні не повідомляла роботодавця про неповнолітніх дітей, а також ье, що вона їх виховує сама. В судовому засіданні представники відповідача заперечували щодо задоволення позову в повному обсязі, вказуючи на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом, крім того, виплата компенсації за невикористану соціальну відпустку позивачу не була здійснена, так -як у відповідача були відсутні відомості щодо в наданні такої відпустки позивачу, в зв`язку з тим, що остання не повідомляла роботодавця про наявність підстав для додаткової соціальної відпустки, а повідомила про вказану обставину тільки перед своїм звільненням. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивача послався як на підставу своїх вимог, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства В судовому засіданні встановлено, що з 11 серпня 2021 р. позивач [PERSON] була прийнята на посаду провідного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку КНП «Київська міська психоневрологічна лікарня №2», наказ №150/к. Відповідно до наказу №105/к від 10 квітня 2024 р. [PERSON] була звільнена з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України. Відповідно до вказаного наказу [PERSON] при звільнені було нараховано грошову компенсацію за 11 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки; 6 календарних днів невикористаної щорічної додаткової відпустки за ненормований робочий день за період роботи з 11 серпня 2021 р. по 10 серпня 2022 р.; 2 календарних дні невикористаної щорічної основної відпустки та 3 календарних дні невикористаної щорічної додаткової відпустки за ненормований робочий день за період роботи з 11 серпня 2023 р. по 12 квітня 2024 р. Як убачається з матеріалів справи, що позивач [PERSON] була ознайомлена з колективним договором та зі змінами та доповненнями до колективного договору , а також з переліком працівників КНП «КМКЛ №2», що мають право на додаткову соціальну відпустку , але позивач не повідомляла роботодавця про наявність у неї підстав для додаткової соціальної відпустки. Відповідно до наданих суду доказів позивачем вбачається, що у позивача є двоє дітей, донька [PERSON] [INFO] та син [PERSON] [INFO] . Донька позивача [PERSON] досягла повноліття [INFO] . Відповідно до судового наказу від 7 червня 2022 р. виданого Деснянським районним судом м.Києва, на користь позивача [PERSON] стягуються аліменти з [PERSON] в розмірі 1/3 частини доходів від всіх його доходів на неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до інформації з Єдиного реєстру боржників [PERSON] перебуває в реєстрі боржників зі сплати аліментів, вказана довідка сформована 24 вересня 2024 р., тобто після звільнення позивача з займаної посади. Статтею 182-1 КЗпП країни передбачено, що одному з батьків, який має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 цього Кодексу). За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів. Зазначена у частині першій цієї статті відпустка надається понад щорічні відпустки, передбачені статтями 75 і 76 цього Кодексу, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переноситься на інший період або продовжується у порядку, визначеному статтею 80 цього Кодексу. Як слідує з матеріалів справи, що донька позивача [PERSON] досягла 15 - го віку [INFO] , тобто до моменту працевлаштування у відповідача. Статтею 4 Закону України «Про відпустки» визначено види відпусток, в томі числі додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Статтею 19 даного Закону передбачено, що одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України). Частиною 7 статті 20 Закону України «Про відпустки» визначено, що додаткові відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 цього Закону, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переносяться на інший період або продовжуються у порядку, визначеному статтею 11 цього Закону. Термін "одинока матір" на законодавчому рівні не визначено, проте відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 р. № 9 одинокою матір`ю вважають жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама. Отже, основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є: виховання та утримування дитини без участі батька. Одержання жінкою аліментів від батька дитини, ведення з ним спільного господарства позбавляє статусу одинокої матері. Підставою для отримання статусу одинокої матері є відсутність запису про укладення шлюбу або наявність свідоцтва про розірвання шлюбу. Втім, свідоцтва недостатньо. Необхідно підтвердити факт того, що батько справді не бере участі у вихованні дитини. Для цього мати може звернутися до суду з позовом про позбавлення його батьківських прав, з приводу чого буде постановлено рішення суду. Можна також звернутися до поліції у зв`язку з необхідністю розшуку батька у справі за позовом про стягнення аліментів. У цьому разі документом, який підтверджує факт неучасті батька у вихованні дитини, буде відповідна постанова слідчого. Також підставою може стати довідка зі школи, садочка про те, що батько не бере участі у вихованні дитини, або подібний акт, складений та підписаний сусідами. Слід додати, що зазначений перелік документів не є вичерпним, а єдиного встановленого зразка документа, який би засвідчував статус одинокої матері, немає. Як убачається з матеріалів справи, що позивач стягує аліменти з [PERSON] , на утримання своїх дітей та [PERSON] є їх батьком. Доказів того, що позивач самостійно займається вихованням, утриманням та забезпеченням своїх дітей до суду надано не було. Крім того позивачем не надано доказів того, що на неї розповсюджуються вимоги ст.ст. 19,20 Заокну України «Про відпустки» та ст.182-1 КЗпП України. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надані сторонами докази суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з обставинами справи. Сторонами надано належним чином завірені копії відповідних документів. Аналізуючи зібрані у справі письмові докази, з урахуванням пояснень позивачата її представника, представника відповідача, суд прийшов висновку про необґрунтованість позову. Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Питання судових витрат суд вирішує у віповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved