Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-03 00:00:00

23 лютого 2024 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , в якій позивач просить стягнути з [PERSON] на його користь кошти в сумі 221 200,00 грн, на відшкодування збитків 4618,86 грн, інфляційні втрати в сумі 103 164,44 грн і три проценти річних в сумі 20 688,40 грн, моральну шкоду в сумі 110 600,00 грн, судові витрати 75,00 грн. Позовна заява\~мотивована тим,\~що у\~грудні 2020\~року він\~побачив у\~мережі «Інтернет»\~рекламний ролик\~брокерської компанії\~«Траст Макворі\~Кепітал» («Trust\~Macquarie\~Capital»),\~поставив лайк\~і написав\~листа адміністратору.\~У телефонних\~розмовах менеджери\~компанії «Траст\~Макворі Кепітал»\~наполегливо пропонували\~йому інвестувати\~кошти в\~цю компанію\~для участі\~у біржовій\~торгівлі.\~Скориставшись його\~незадовільним психофізичним\~станом та\~некомпетентністю у\~питаннях фінансів\~та інвестицій,\~менеджер умовив\~його сплатити\~стартовий внесок\~250\~доларів США\~на рахунок\~ФОП [PERSON] ,\~який зі\~слів менеджера\~є авторизованим\~представником компанії\~в Україні.\~23.12.2020\~він сплатив\~стартовий внесок\~у сумі\~7200\~грн.\~Наступного дня\~менеджер знов\~вмовив його\~сплатити більший\~внесок і\~він сплатив\~30\~000\~грн та\~35\~000\~грн для\~поповнення свого\~«торгового рахунку»\~в « [PERSON] »,\~але фактично\~ці кошти\~були сплачені\~ФОП [PERSON] .\~У перших\~числах січня\~2021\~р.\~він знов\~вносив кошти.\~У січні\~2021\~р.\~він очікував\~на виведення\~своїх коштів,\~однак виплат\~не було,\~а менеджер\~кожного разу\~висував нові\~вимоги,\~зокрема сплатити\~банківську комісію\~за відкриття\~та обслуговування\~транзитних рахунків,\~комісію за\~резервування коштів,\~а також\~послуги Національного\~банку України.\~Загалом позивач\~сплатив 221\~200,00\~грн.\~Однак,\~через деякий\~час він\~зрозумів,\~що має\~справу із\~шахрайською схемою,\~оскільки фінансової\~організації з\~назвою « [INFO] »\~офіційно не\~існує,\~від її\~імені на\~території України\~не виступає\~жоден легітимний\~суб`єкт\~господарської діяльності.\~25.01.2021\~він звернувся\~із заявою\~до кіберполіції,\~а 08.02.2021\~до Миколаївської\~місцевої прокуратури\~№1\~та наразі\~за його\~заявою здійснюється\~досудове розслідування.\~З відповідачем\~він також\~не знайомий,\~ніколи з\~ним не\~зустрічався і\~не спілкувався,\~між ними\~ніколи не\~було і\~немає дотепер\~жодних домовленостей\~(угод,\~договорів тощо),\~жодних послуг\~ФОП [PERSON] \~йому не\~надавав.\~За даними\~Єдиного державного\~реєстру юридичних\~осіб,\~фізичних осіб-підприємців\~та громадських\~формувань,\~ФОП [PERSON] \~зареєструвався 21.12.2020,\~а припинив\~діяльність 26.02.2021.\~На сайті\~ТОВ «Чарджбек-Україна»\~вдалося знайти\~інформацію про\~те,\~що ФОП\~ [PERSON] \~приймав кошти\~на користь\~шахрайської форекс-платформи\~« [INFO] ».\~У червні\~2021\~року інформація\~про шахрайську\~організацію «Trust\~Macquarie\~Capital»\~розміщена на\~сайті Національної\~комісії з\~цінних паперів\~та фондового\~ринку.\~На час\~спірних правовідносин\~ [PERSON] \~був ФОП,\~кошти сплачені\~на підприємницький\~рахунок «за\~послуги»,\~та ФОП\~виступав як\~надавач послуг,\~а він\~як споживач.\~Вважає,\~що між\~ними склалися\~правовідносини,\~які мали\~ознаки правочинів\~з надання\~послуг.\~Позивач стверджує,\~що спірні\~правовідносини носили\~характер нікчемного,\~дефектного правочину\~та в\~той же\~час заперечив\~існування будь-яких\~договірних відносин\~з відповідачем.\~Участь ФОП\~у вищезазначеному\~правочині полягала\~в тому,\~що він\~прийняв від\~позивача оплату\~за «послуги»,\~хоча насправді\~будь-яких\~послуг йому\~не надавав.\~Таким чином,\~відповідач взагалі\~не мав\~ані наміру,\~ані можливості\~надавати будь-які\~послуги,\~які б\~були потрібні\~позивачу особисто. Вказав на необхідність застосування наслідків недійсності правочину, здійсненого з використанням нечесної підприємницької практики, у вигляді стягнення з відповідача на його користь коштів 221 200 грн., відшкодування збитків у вигляді комісії за перерахування коштів у загальній сумі 4618,86 грн, інфляційних втрат в сумі 103\~164,44 грн., 3% річних в сумі 20\~688,40 грн. Також позивач заявляє про відшкодування моральної шкоди, спричиненої діями лише відповідача, які полягали в одержанні його коштів з використанням нечесної підприємницької практики. Заподіяна моральна шкода є віддзеркаленням майнового збитку і її розмір має бути похідним від суми втрачених коштів. Просить стягнути з відповідача компенсацію моральної шкоди 110\~600,00 грн, тобто в розмірі половини суми втрачених коштів. Ухвалою суду від 29 лютого 2024 року вищевказаний позов передано за підсудністю в Шосткинський міськрайонний суд Сумської області. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 02.05.2024 ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 29.02.2024 скасовано і справу направлено до Заводського районного суду м. Миколаєва для продовження розгляду. 20 червня 2024 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання. Ухвалою суду від 03 липня 2024 року накладено арешт на грошові кошти та нерухоме майно [PERSON] у межах суми позову 460\~271,70 грн. 26 серпня 2024 року надійшов відзив на позовну заяву, який підписаний представником відповідача Вовк С.П., відповідно до якого представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог, розглянути справу за відсутності відповідача та його представника. Відзив обґрунтований тим, що позивач не є споживачем послуг, а фактично ставить питання про стягнення коштів, які той отримав без достатніх правових підстав (безпідставно отриманих коштів). По суті спору, представник відповідача зазначає, що суду не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вищевказані грошові кошти були отримані відповідачем без достатньої правової підстави. Факт отримання відповідачем вказаних грошових коштів саме по собі не є належним та допустимим доказами тієї обставини, що відповідач зберігає у себе майно без достатньої правової підстави та зобов`язаний його повернути на користь позивача. Також позивачем не надано доказів, які б підтверджували факт існування кримінального провадження, де б статус обвинуваченого чи підозрюваного мав відповідач. На думку представника відповідача, зазначені позивачем обставини повинні перевірятись в межах проведення досудового розслідування кримінального провадження. Ухвалою суду від 27.08.2024 продовжено строк для подання відзиву. 09 вересня 2024 року надійшла відповідь на відзив, яка обґрунтована тим, що виходячи з відзиву, відповідачем не заперечується одержання від позивача грошових коштів у сумі 221\~200,00 грн в рамках семи платежів із призначенням «за послуги». У позові акцентовано, що позивач мав намір сплатити стартовий внесок на депозитний рахунок в організації «Траст Макворі Кепітал», оплати банківської комісії, резервування коштів та послуги НБУ за виведення своїх коштів і був упевнений у тому, що саме так і відбулося. Позивач був переконаний, що ФОП [PERSON] був авторизованим представником компанії «Траст Макворі Кепітал», уповноваженим на здійснення операцій з прийняття інвестицій. Дійсно позивач зазначав, що у нього з відповідачем немає і не було жодних домовленостей, жодних послуг відповідач не надавав. Однак, ЗУ «Про захист прав споживачів» не містить вичерпного переліку відносин, на які поширюється його дія, оскільки не можна наперед визначити всі ситуації. Споживчі правовідносини можуть виникати в тому числі на етапі виникнення наміру замовлення послуг. Правовою підставою заявленої позивачем вимоги є застосування наслідків недійсності правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької практики. Підтвердження усного правочину оформляється квитанцією, розрахунковим документом, тощо. В рамках цих правовідносин існувала сукупність дій, яка дозволяє говорити про наявність правочинів. Діяльність відповідача не відповідає принципу добросовісності. Іншими судами одержано принаймні три позовних заяви до [PERSON] про захист прав споживачів, що свідчить про наявність майнових претензій до відповідача. У відзиві не наведено жодного заперечення проти доводів позивача щодо наявності в діях або бездіяльності відповідача ознак нечесної підприємницької практики. В позові позивач не заявляв вимогу про повернення безпідставно одержаних коштів і не посилався на правові підстави, передбачені ст. 1212 ЦК України, а похідні вимоги випливають безпосередньої з ЗУ «Про захист прав споживачів». Ключовим предметом доказування у цій справі є наявність ознак нечесної підприємницької діяльності, а не порушення цивільного порядку сплати коштів. Щодо наявності кримінального провадження, то правові підстави позову не пов`язані із вчиненням кримінального правопорушення саме [PERSON] і позивач не стверджував, що [PERSON] причетний до шахрайських дій. Наявність чи відсутність кримінального провадження жодним чином не перешкоджає захисту прав позивача в порядку цивільного судочинства. Не погоджуючись з позовом представник відповідача не наводить пояснення того, якими були правовідносини, не наводить жодного доводу на спростування викладених фактичних обставин. 14.10.2024, 09.12.2024, 03.02.2025 надійшла заява позивача про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримує. Враховуючи наявність заяв учасників справи про розгляд справи без їх участі, суд вважає можливим провести судовий розгляд справи на підставі наявних у суду матеріалів за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що 23.12.2020 позивач [PERSON] сплатив на розрахунковий рахунок фізичної особи-підприємця [PERSON] зі свого рахунку в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошові кошти в сумі 7200 грн. із зазначенням призначення платежу «за послуги» (том 1 а.с.30, 33). 24.12.2020\~ [PERSON] \~сплатив на\~розрахунковий рахунок\~фізичної особи-підприємця\~ [PERSON] зі\~свого рахунку\~в АТ\~КБ «ПРИВАТБАНК»\~грошові кошти\~в сумі\~30\~000\~грн та\~35\~000\~грн із\~зазначенням призначення\~платежу «за\~послуги» (том 1 а.с.31, 32, 33). 18.01.2021 [PERSON] сплатив на розрахунковий рахунок фізичної особи-підприємця [PERSON] зі свого рахунку в АТ «Ідея Банк» грошові кошти в сумі 28 500 грн. із зазначенням призначення платежу «за послуги» (том 1 а.с. 34). 20.01.2021 [PERSON] сплатив на розрахунковий рахунок фізичної особи-підприємця [PERSON] зі свого рахунку в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошові кошти в сумі 25\~750,00 грн із зазначенням призначення платежу «за послуги» (том 1 а.с.35). 21.01.2021 [PERSON] сплатив на розрахунковий рахунок фізичної особи-підприємця [PERSON] зі свого рахунку в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошові кошти в сумі 71 750,00 грн із зазначенням призначення платежу «за послуги» (том 1 а.с.36, 38). 22.01.2021 [PERSON] сплатив на розрахунковий рахунок фізичної особи-підприємця [PERSON] зі свого рахунку в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошові кошти в сумі 23 000,00 грн із зазначенням призначення платежу «за послуги» (том 1 а.с.37). Загальна сума перерахованих коштів становить 221\~200,00 грн. Згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, [PERSON] зареєструвався як фізична особа-підприємець 21.12.2020 року. В реєстраційних даних ФОП [PERSON] зазначені наступні види діяльності: 93:19 Інша діяльність у сфері спорту (основний); 41.10 Організація будівництва будівель; 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля; 93.29 Організування інших видів відпочинку та розваг. 26.02.2021 року ФОП [PERSON] зареєстрував припинення підприємницької діяльності. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що він перерахував кошти, як він вважав в рамках його взаємин із шахрайською фінансовою організацією під назвою « [INFO] », за пропозицією менеджерів, сплативши кошти на рахунок ФОП [PERSON] . На підтвердження своїх доводів позивач надав скріншот із сторінки веб-сайту Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку за 22 червня 2021 року, на якому Національна комісія розмістила повідомлення, що отримала ряд звернень від фізичних осіб, які втратили кошти та за результатами перевірки розмістила список сумнівних інвестиційних проектів, в тому числі організацію під назвою « [INFO] » та її веб-сайт, а також вказала, що звернулася до провайдерів із проханням заболокувати його вебсторінку (а.с.47). Як на підставу свого позову посилається на порушення Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим Законом України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", або іншими документами (далі - розрахунковий документ). Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Позивач зазначив у позові, а відповідач не заперечив у відзиві відсутність між ними договірних відносин, в тому числі щодо надання послуг, як зазначено у платіжних інструкціях. Доказів того, що між позивачем, як споживачем послуг, та відповідачем, як їх виконавцем, існували відповідні відносини, матеріали справи також не містять. Саме по собі перерахування позивачем на рахунок відповідача коштів із зазначенням призначення платежу «за послуги» за відсутності доказів наявності домовленості між сторонами щодо отримання позивачем майнового чи немайнового блага для задоволення його особистих потреб, не свідчить про замовлення чи то надання такої послуги. Позивач вказує, що він не мав наміру поповнити рахунок відповідача, а хотів поповнити власний «торговий рахунок» та здійснити внесок в організації «Траст Макворі Кепітал». При цьому, позивач не надає доказів того, що мав правовідносини з «Траст Макворі Кепітал», його звернення 25.01.2021 до кіберполіції, а 08.02.2021 до Миколаївської місцевої прокуратури №1 та здійснення досудового розслідування за його заявою, на що він посилається у позовній заяві. Так само відповідач, заперечуючи проти позовних вимог не надав доказів наявності правової підстави для набуття перерахованих позивачем коштів. Отже, за обставинами справи встановлено, що відповідач жодних послуг позивачу не надав, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що до правовідносин, які виникли між сторонами слід застосувати положення ст. 1212 ЦК України. Верховний Суд звертає увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року в справі № 487/10128/14-ц). У зв`язку з цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона в обґрунтування своїх вимог не послалася на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує при ухваленні рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Згідно з частинами 1-3 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Отже, за змістом цієї норми під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Відповідно до положень статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Як вбачається з матеріалів справи та зазначено вище, [PERSON] на рахунок [PERSON] , як суб`єкта підприємницької діяльності, перераховано кошти в загальній сумі 221\~200,00 грн. При цьому у справі відсутні докази наявності між ними договірних відносин, в тому числі щодо надання послуг. Також не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності правових чи договірних підстав для отримання відповідачем від позивача грошових коштів. Отже, правовою підставою для стягнення з відповідача на користь позивача коштів у сумі 221 200,00 грн є наведені вище норми матеріального права. Враховуючи вищевикладене суд, вважає, що порушені права позивача підлягають судовому захисту шляхом стягнення з відповідача 221 200,00 грн безпідставно набутих коштів. Доводи представника відповідача про відсутність доказів набуття відповідачем коштів без достатньої правової підстави, оскільки набуття відповідачем майна відбулося у незаборонений цивільним законодавством спосіб шляхом добровільного перерахування позивачем коштів на його рахунок, суд відхиляє як необгрунтовані. Відхиляючи дані доводи, суд звертає увагу на те, що набуття ним майна у незаборонений законом спосіб ніяким чином не спростовує висновки суду про безпідставність набуття майна. Зокрема відповідачем не надано доказів існування між сторонами договірних відносин (в усній чи письмовій формі), якихось особистих чи інших відносин, які б слугували юридичною підставою отримання ним коштів. Доводи представника відповідача, що позивач не надав суду доказів, що відповідачем у відношенні нього вчинено кримінальне правопорушення, безпідставні і ніяким чином не перешкоджають вирішенню позову і встановленню факту безпідставності набуття майна відповідачем. Це ж стосується посилань на те, що на даний час за заявою позивача здійснюється досудове розслідування, однак вирок чи постанова з цього приводу відсутні, а тому з урахуванням положень ст.62 Конституції України дані обставини щодо підставності отримання грошових коштів відповідачем мають розглядатися в межах кримінального провадження, необґрунтовані. Наявність чи відсутність кримінального провадження ніяким чином не перешкоджає захисту прав позивача і ухваленню рішення в порядку цивільного судочинства, що повністю відповідає положенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Далі, згідно приписів ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. За змістом п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками, серед іншого, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Так, судом встановлено, що при вчиненні платежів 23.12.2020, 24.12.2020, 20.01.2021, 21.01.2021, 22.01.2021 на користь відповідача, за кожну з цих платіжних операцій, проведених Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», позивачем було сплачено комісію в сумі по 3,00 грн та додаткова комісія за нарахування кредитних коштів 216,09 грн., 900,09 грн., 1050,09 грн, 2149,59 грн на платежі від 23.12.2020, 24.12.2020, 21.01.2021 (том 1 а.с. 30-33, 35-38). При вчиненні платежу від 18.01.2021 в АТ «Ідея Банк» нарахована комісія в розмірі 285,00 грн (том 1 а.с. 34). Загальна сума комісій складає 4618,86 грн. Такі витрати позивача слід віднести до реальних збитків позивача, а тому суд приходить до висновку,що з [PERSON] на користь [PERSON] також необхідно стягнути збитки у розмірі 4618,86 грн, а отже позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню. Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат суд виходить з такого. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно розрахунку позивача розмір інфляційних втрат становить 103\~164,44 грн, три проценти річних в сумі 20\~688,40 грн. Суд погоджується з вказаним розрахунком. Відповідачем вказаний розрахунок не спростований. За таких обставин з відповідача на користь позивача підлягає стягненню інфляційні втрати в сумі 103 164,44 грн, три проценти річних в сумі 20 688,40 грн. Вирішуючи вимогу про стягнення моральної шкоди, суд виходить з такого правового регулювання. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні психологічного благополуччя, переживаннях, стражданнях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, фізичному та психологічному пристосуванні до порушень у стані здоров`я. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого; тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках; можливість, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, пропорційності та справедливості (постанова Верховного Суду від 19.04.2023 року у справі №496/2319/19). В постанові Верховного Суду від 20.01.2021 року у справі №197/1330/14-ц (провадження №61-21956св19) вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Згідно вимог ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує як характер моральних страждань позивача, так і їх тривалість та вважає, що відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. відповідатиме засадам розумності та справедливості, а також обставинам справи та наслідкам, що настали для позивача, який зазнав моральних страждань внаслідок невиконання своїх зобов`язань щодо повернення безпідставно отриманих грошових коштів відповідачем, та у зв`язку із цим необхідністю вживання заходів для відновлення порушених прав. Отже в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме стягненню з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000,00 грн. Посилання позивача на те, що моральна шкода має бути похідною від суми втрачених коштів, є безпідставним. Розглядаючи розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 2 ст. 140 ЦПК України, розмір витрат, пов`язаних з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Частинами 1, 2 та 6 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З матеріалів справи встановлено, що відповідачем витрачено 75,00 грн за одержання виписки за особовим рахунком в АТ «Ідея Банк» (том.1 а.с. 70), поштові витрати на загальну суму 140 грн. Загальна сума витрат складає 215,00 грн та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Позивач є учасником бойових дій, а тому відповідно до ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, відтак судовий збір має бути стягнутий з відповідача на користь держави. Враховуючи положення ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 % ціни позову, але не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що станом на 01 січня 2025 року складає 15140,00 грн. Загальна сума задоволених вимог 359 671,70 грн, 1% від цієї суми перевищує 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (15140,00 грн), а тому з відповідача на користь держави належить стягнути 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 15140,00 грн.

Outcome: partial