Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

20 січня 2025 року [PERSON] звернулася до суду з позовом у якому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на частину житлового будинку в [ADDRESS] після смерті її батька [PERSON] та припинити право особистої власності відповідача на цей будинок. На обґрунтування своїх вимог вказує про те, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Внаслідок його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить житлового будинку, будівництво якого в шлюбі закінчили її батьки у 1984 році. Вона є спадкоємцем першої черги спадкоємців за законом та прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління і володіння спадковим майном. В оформленні спадщини після смерті батька нотаріус їй відмовив, оскільки спадковий будинок зареєстрований за її братом відповідачем. За захистом свої спадкових прав звернулася до суду. В судовому засіданні допитана як свідок [PERSON] пред`явлений позов підтримала, суду показала, що прийняла спадщину після смерті свого батька [PERSON] оскільки має його ощадну книжку, яку отримала від нього в 1998 році, тоді батько наказав їй доглядати за братом з інвалідністю [PERSON] , який на даний час є недієздатним. Про те, що відповідач [PERSON] оформив житловий будинок за собою, їй стало після смерті матері в грудні 2021 року. Представник позивачки адвокат Мазурок В.С. пред`явлений позов підтримав, просив позов задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник адвокат Костюкович С.І. пред`явлений позов не визнали, просили відмовити у задоволенні позову, оскільки тотожний спір вже розглядався судом, наявність у позивачки отриманої при житті спадкодавця належної йому ощадної книжки не свідчить при прийняття позивачкою спадщини, позивачка пропустила строк позовної давності, на застосуванні якого вони наполягали в судовому засіданні. Заслухавши учасників справи, дослідивши надані докази, суд уважає, що позов потрібно задовольнити частково, виходячи з такого. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивачки [PERSON] (а.с.8). Внаслідок смерті останнього відкрилась спадщина на належне йому нерухоме майно, зокрема на житлового будинку на [ADDRESS] . На час відкриття спадщини в цьому житловому будинку проживали його дружина [PERSON] та син [PERSON] які прийняли спадщину, оскільки фактично вступили в управління та володіння спадковим майном (а.с.10,143). Рішенням виконавчого комітету Борівської сільської ради Зарічненського району № 54 від 28 листопада 2002 року на підставі заяви [PERSON] оформлено право приватної власності на житловий будинок на [ADDRESS] на ім`я померлого [PERSON] (а.с.13), а 13 грудня 2002 року Борівською сільською Радою народних депутатів на ім`я померлого [PERSON] видано також свідоцтво про право власності на житловий будинок на [ADDRESS] (а.с.12). 11 червня 2003 року державним нотаріусом відповідачу [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок на [ADDRESS] після смерті [PERSON] (а.с.15) Поштова адреса указаного будинку двічі змінювалася, та на даний час спірному будинку присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] (а.с.19). Відповідач [PERSON] та позивачка [PERSON] та є рідними братом та сестрою. Указані вище обставини визнаються сторонами, а тому в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. З матеріалів спадкової справи № 165 видно, що після смерті батька [PERSON] спадщину також прийняв відповідач [PERSON] , який 11 червня 2003 року подав заяву нотаріусу про те, що він прийняв спадщину оскільки до сповнення 6-ти місячного строку з дня смерті спадкодавця зберігав речі домашнього вжитку, доглядав за будинком (а.с.178). Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР (який був чинний на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] ) вважається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч. 2 ст. 549 ЦК Української РСР). В ході судового розгляду позивачкою було надано оригінал ощадної книжки рахунок № [NUMBER] на ім`я спадкодавця [PERSON] (а.с.169-170). Зазначений документ, відповідно до абз. 2 п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), є підтвердженням факту вступу у володіння спадковим майном. Таким чином встановлено, що позивачка [PERSON] , будучи спадкоємцем першої черги за законом, прийняла спадщину в розмірі 1/8 частки після смерті свого батька [PERSON] . Окрім позивачки спадкоємцями майна померлого [PERSON] , які прийняли спадщину, були також його дружина [PERSON] , син [PERSON] , та відповідач [PERSON] , які в рівних частках по 1/8 прийняли спадщину шляхом вступу у володіння спадковим майном. Доводи відповідача про те, що позивачка [PERSON] отримала ощадну книжку від спадкодавця ще до відкриття спадщини, а не протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, а тому не прийняла спадщину, на переконання суду правового значення не мають, адже жодних дій щодо відмови від спадщини чи небажання її прийняти вона ніколи не вчиняла, а поведінка позивачки свідчить про бажання отримати спадщину після смерті свого батька. Звинувачуючи позивачку [PERSON] у неоформленні спадщини після смерті батька упродовж трьох років з часу її відкриття, відповідач [PERSON] сам звернувся до нотаріуса майже через чотири роки після відкриття спадщини після смерті батька із заявою про прийняття спадщини, указавши при цьому про відсутність інших спадкоємців (а.с.178). Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одним із загальних засад цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК Української РСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. У постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 755/15702/17 Верховний Суд виснував, що: «Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Зважаючи на те, що позивач прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном, а закон не обмежує спадкоємців у часі для оформлення своїх спадкових прав, то відсутні правові підстави вважати, що позивач пропустила строк звернення до суду». Заявляючи про застосування позовної давності, відповідач покликається на правову позицію Верховного Суду у справі № 487/10132/14-ц від 11 вересня 2019 року, згідно якої: «Порівняння змісту термінів «довідався» та «міг довідатися» у статті 261 ЦК України дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач має довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Це також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України. Натомість відповідач повинен довести, що інформацію про порушення права позивач міг отримати раніше». Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач [PERSON] не довів, що інформацію про порушення свого права позивачка [PERSON] могла отримати раніше грудня 2021 року. Доказів того, що відповідач повідомляв позивачку про те, що він майже через чотири роки після смерті батька [PERSON] звернувся з заявою про прийняття спадщини, чи про оформлення за його зверненням на ім`я померлого свідоцтва про право власності на цілий житловий будинок, чи про зміну адреси спадкового будинку, чи про отримання ним у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину за законом, чи про будь-які інші очевидні дії щодо переходу права власності на спадковий будинок і як наслідок, що позивачка довідалася та могла довідатися про порушення її прав в матеріалах справи немає, та відповідачем не надано. На думку суду позивачка [PERSON] , допитана як свідок за клопотанням свого представника, в судовому засіданні довела, що про реєстрацію спірного будинку за відповідачем їй стало відомо лише після смерті матері [PERSON] тобто після [INFO] . Цей позов пред`явлено 20 січня 2025 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, який з врахуванням п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, зупинений на строк дії воєнного стану. Доктрина заборони суперечливої поведінки, на яку покликається відповідач, не застосовується судом у спірних правовідносинах, оскільки жодних дій спрямованих на відмову від своєї частки у спадщини після смерті свого батька [PERSON] позивачка [PERSON] не вчиняла та не висловлювала, а протилежного відповідачем не доведено. Не погоджується також суд з позицією відповідача про те, що цивільна справа № 561/491/23 за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Зарічненської державної нотаріальної контори Рівненської області, КП «Рівненське ОБТІ», [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом та справа яка розглядається мають тотожні підставу та предмет. У цій справі предметом спору є визнання права власності в порядку спадкування після смерті батька [PERSON] . З поданих відповідачем документів вбачається, що предметом спору у справі № 561/491/23 серед іншого було визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] . Підставами позову у цій справі, на відміну від справи № 561/491/23, є фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном через наявність у позивачки ощадної книжки спадкодавця [PERSON] , як батька позивачки. Не приймаються судом також доводи відповідача, про те, що ощадну книжку на ім`я спадкодавця [PERSON] у нього викрала позивачка. Так, з досліджених в ході судового розгляду матеріалів кримінального провадження № 120231861200005 від 07 червня 2023 року за ч. 1 ст. 162 КК України вбачається, що 06 червня 2023 року до ВП надійшла письмова заява [PERSON] про те, що невідомі особи пошкодженням вхідних дверей та дверей підвалу проникли до житлового будинку на [ADDRESS] та здійснили крадіжку електрокотла, хлібопічки, постілі, подушок, 85000,00 грн та 1300 доларів (а.с.118). Постановою дізнавача від 31 липня 2023 року указане кримінальне провадження закрите у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с.161-164). В матеріалах справи відсутні будь-які заяви [PERSON] про викрадення ощадної книжки, як і докази її викрадення позивачкою чи будь-якими іншими особами. Частиною 1 ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч. 2 ст. 328 ЦК України). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України). Оскільки позовна вимога про припинення права особистої власності відповідача на житловий будинок на [ADDRESS] є похідною, за позивачкою визнано право власності на частку у цьому майні, а сторони отримали статус співвласників, відтак позов у цій частині потрібно задовольнити повністю. Відповідно до ст. 8 Конституції України, ст. 10 ЦПК України та ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив: «Хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент». Тому за наведених вище підстав, якими обґрунтовано судове рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі. Судовий збір за позовною вимогою майнового характеру слід розподілити за правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а саме пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позов майнового характеру задоволений на 50,00 % відтак з відповідача на користь позивачки слід стягнути 605,60 грн судового збору (1211,20 * 50,00% = 605,60), а за позовною вимогою немайнового характеру в сумі 1211,20 грн.

Outcome: partial