Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-13 00:00:00

В провадженні Тисменицького районного суду Івано-Франківської області з 14.05.2014 року перебувала цивільна справа №352/1084/14 за позовом [PERSON] до [PERSON] , Реєстраційної служби Тисменицького РУЮ, [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно. Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 05.12.2014 року, залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11.02.2015 року, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , Реєстраційної служби Тисменицького РУЮ, [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно відмовлено. Ухвалою вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.07.2015 року рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Як зазначено судом касаційної інстанції, «Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій на порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303, 304, 316 ЦПК України на вказані положення закону та обставини справи уваги не звернули, доводів позивача належним чином не перевірили, взагалі не врахували того, що прилюдні торги з продажу спірного майна були визнані в судовому порядку недійсними й не надали цьому факту ніякої правової оцінки, а відтак дійшли передчасного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення вимог\~ [PERSON] . Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами, як першої, так і апеляційної інстанцій, фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхневого вирішення спору. За таких обставин, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв`язку із чим, відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд». Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 25.12.2015 року для забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] (жителя [ADDRESS] , ідентифікаційний номер [NUMBER] ), реєстраційної служби Тисменицького районного управління юстиції в Івано-Франківській області, [PERSON] , [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно накласти арешт на нерухоме майно, що належить на праві власності [PERSON] , а саме: - житловий будинок, який розташований по [ADDRESS] ; - земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0182 га з кадастровим номером 2625888301:01:001:1152, що розташована по [ADDRESS] . Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 30.03.2016 року залучено [PERSON] , жительку [ADDRESS] , до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача. Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 30.03.2016 року\~ залишено без розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , реєстраційної служби Тисменицького районного управління юстиції в Івано-Франківській області, [PERSON] , [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно в частині позовних вимог до відповідачів - реєстраційної служби Тисменицького районного управління юстиції в Івано-Франківській області, [PERSON] , [PERSON] у зв`язку з поданою представником позивача заявою про залишення позову у цій частині без розгляду. Отже, в частині позовних вимог про зобов`язання Реєстраційної служби Тисменицького РУЮ скасувати запис про реєстрацію за [PERSON] права власності на житловий будинок позов [PERSON] залишено без розгляду. Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 11.05.2016 року зупинено провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] , про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно до вирішення Тисменицьким районним судом заяви [PERSON] про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Тисменицького районного суду від 18.07.2013 р. у цивільній справі № 0915/2631/12 за позовом [PERSON] до ВДВС Тисменицького районного управління юстиції, ПП Спеціалізоване підприємство «Юстиція» в особі Івано-Франківської філії, [PERSON] , треті особи [PERSON] , ВАТ «Державний ощадний банк України», про визнання недійсними прилюдних торгів. Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2021 року поновлено провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] , про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно. Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 23 березня 2022 року задоволено заяву про самовідвід. Відведено суддю Хоминець М.М. від розгляду цивільної справи № 352/1084/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] , про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно. Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 28 березня 2022 року прийнято до провадження судді Струтинського Р.Р. цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] , про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно. Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 07 червня 2022 року заявлено самовідвід у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] , про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно. Відведено суддю Струтинського Р.Р. від розгляду цивільної справи № 352/1084/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] , про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно. Дану цивільну справу передано у канцелярію суду для визначення іншого судді у порядку ст.33 ЦПК України. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 червня 2022 року прийнято до провадження цивільну справу 352/1084/14-ц, провадження 2/344/2415/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 грудня 2022 року у зв`язку зі смертю Відповідача [PERSON] зупинено провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно, - до визначення кола спадкоємців та залучення до участі у справі правонаступників. Зобов`язано сторін невідкладно повідомити суд про усунення обставин, які стали підставою для зупинення провадження у справі. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 березня 2024 року поновлено провадження у справі 352/1084/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 травня 2024 року залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно, [PERSON] , [INFO] , [ADDRESS] , в якості правонаступника [PERSON] . Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 листопада 2024 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до\~ [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нерухоме майно\~\~ та призначено справу до судового розгляду по суті. У зв`язку зі смертю третьої особи [PERSON] (Свідоцтво про смерть серія [NUMBER] від 06 лютого 2018 року (том 3, а.с.171) вказану особу виключено із числа третіх осіб у зв`язку з її смертю. Позовні вимоги мотивовано тим, що на підставі договору дарування від 01 березня 2008 року [PERSON] набула у власність домоволодіння [ADDRESS] . Для обслуговування зазначеного домоволодіння та ведення особистого селянського господарства їй передано у власність земельну ділянку площею 0,3168 га за вказаного адресою, що підтверджується державним актом на право власності на землю від 29 листопада 2002 року. З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань позивач передала домоволодіння та земельні ділянку в іпотеку відкритому акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України» (далі ВАТ «Ощадбанк»). Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29 вересня 2011 року у справі № 2-336/11 стягнуто на користь банка з [PERSON] як поручителя заборгованість за кредитним договором. Під час виконання зазначеного судового рішення державна виконавча служба наклала арешт на домоволодіння [ADDRESS] , а також об`єкт незавершеного будівництва нового житлового будинку на вказаній земельній ділянці за проектним номером [ADDRESS] , який не був зареєстрований як окремий об`єкт права власності. За результатом проведених 15 травня 2012 року прилюдних торгів реалізовано належне позивачу нерухоме майно, переможцем торгів стала [PERSON] , яка 29 травня 2012 року зареєструвала право власності на це майно. Придбане майно [PERSON] розділила на окремі частини з присвоєнням окремих адрес. Зокрема, з житлового будинку [ADDRESS] було виділено житловий будинок під номером [ADDRESS] , а в складі домоволодіння [ADDRESS] залишено житловий будинок літ. «А» загальною площею 107,1 кв.м., сарай літ. «Б», огорожу №1. Також було поділено земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0,0338 га на дві окремі земельні ділянки: кадастровий номер 2625888301:01:001:1152 та кадастровий номер 2625888301:01:001:1153. У подальшому [PERSON] подарувала [PERSON] вказані вище житловий будинок літ. «А», сарай літ. «Б», огорожу №1, та земельні ділянки з кадастровим номером 2625888301:01:001:1152 та кадастровим номером 2625888301:01:001:1153, що підтверджується договором дарування від 20 липня 2012 року. В подальшому [PERSON] здійснила поділ житлового будинку [ADDRESS] та [ADDRESS] . 20.08.2013 року [PERSON] відчужила на користь [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] та земельну ділянку за тією ж адресою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0182 га з кадастровим номером 2625888301:01:001:1152 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №399. Зокрема, майно яке є предметом спору у цій справі, виділено в окреме домоволодіння [ADDRESS] , а саме виділено житловий будинок літ. «А», загальною площею 59,4 кв.м., сараю літ. «Б» загальною площею 9,4 кв.м., огорожі №1, загальною площею 14,6 кв.м., та земельну ділянку з кадастровим номером 2625888301:01:001:1152, розміром 0,0182 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Разом з тим рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 18 липня 2013 року у справі № 0915/2631/12, яке набрало законної сили, зазначені торги визнано недійсними. Позивач вказує, що спірне майно вибуло з її власності з порушенням вимог закону. На підставі викладеного [PERSON] , з урахуванням поданої ще до Тисменицького районного суду заяви про залишення позову в частині вимог без розгляду, просить витребувати спірне майно з незаконного володіння Відповідача та визнати за нею право власності на спірне майно. Представник Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримував та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві, поясненнях в судовому засіданні. В судове засідання, призначене на 04.03.2025 року представником Позивача подано заяву про розгляд справи без його участі. Представником Відповідача [PERSON] , на адресу суду подано відзив на позов, у якому він проти позовних вимог заперечив, та просив відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позов. Зокрема, в судовому засіданні представник Відповідача покликався на відсутність підстав для витребування майна у правонаступника [PERSON] [PERSON] , який вважається добросовісним набувачем спірного майна. Вказував, що спірне майно вибуло з володіння Позивачки в порядку виконання судового рішення про стягнення кредитної заборгованості. В момент придбання майна за договорами купівлі-продажу [PERSON] не було відомо про те, що він придбаває майно в особи, яка не є його власником. Право власності продавця [PERSON] було підтверджено витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно, що підтверджено нотаріусом, який здійснював оформлення договору купівлі-продажу. Крім того, на думку представника Відповідача, у даній справі Позивачка демонструє недобросовісну поведінку, оскільки, пред`являючи даний позов, намагається повернути у свою власність спірне нерухоме майно, однак погашення нею кредитної заборгованості перед банком не відбулось. В судовому засіданні представник Відповідача просив в задоволенні позову відмовити. В судове засідання, призначене на 04.03.2025 року представник Відповідача не з`явився, про причини неявки не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином. Зважаючи на подання стороною Відповідача відзиву на позов, надання представником обох сторін пояснень у судовому засіданні, Суд дійшов висновку про розгляд даної справи без участі представників сторін, які не з`явилися. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши пояснення представників Позивача та Відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. 01 березня 2008 року [PERSON] подарувала [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] , яке складалося з цегляного житлового будинку літ. «А» загальною площею 107,6 кв. м, житловою площею 62 кв. м, цегляної літньої кухні літ. «Б» площею 29,2 кв. м, цегляного сараю літ. «В» площею 16,6 кв. м, металевого колодязя № 1, огорожі з дерева № 2 площею 60 кв. м, огорожі зі штахетника № 3 площею 9,6 кв. м. Згідно з державним актом на право приватної власності на землю від 29 листопада 2002 року Позивачу передано у власність для обслуговування зазначеного домоволодіння та ведення особистого селянського господарства земельну ділянку загальною площею 0,3168 га за вказаною адресою. 13 березня 2008 року між ВАТ «Ощадбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки та іпотечний договір для забезпечення виконання боржником [PERSON] (чоловіком Позивача) зобов`язань за кредитним договором від 11 березня 2008 року, укладеного між останнім та ВАТ «Ощадбанк», відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 500 000 грн. Згідно з іпотечним договором від 13 березня 2008 року [PERSON] передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,3168 га та розташований на ній одноповерховий цегляний будинок [ADDRESS] селі Чукалівка Тисменицького району Івано-Франківської області. Відповідно до рішення Виконавчого комітету Чукалівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 27 травня 2011 року за заявою Позивача реконструйовану літню кухню площею 93 кв. м, яка входила до складу житлового будинку [ADDRESS] , переведено у житловий будинок, якому присвоєно поштову [ADDRESS] . Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29 вересня 2011 року у справі № 2-336/2011 задоволено позов публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі ПАТ «Ощадбанк»), яке є правонаступником ВАТ «Ощадбанк», та стягнуто на його користь з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором від 11 березня 2008 року в розмірі 448 481,97 грн. На виконання рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 29 вересня 2011 року у справі № 2-336/2011 на прилюдних торгах реалізовано нерухоме майно: домоволодіння та земельна ділянка на [ADDRESS] [ADDRESS] за ціною 590 000 грн та незавершене будівництво будівель туалету, котельні та складу за ціною 15 700 грн. Так, Івано-Франківська філія приватного підприємства «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» 15 травня 2012 року провела прилюдні торги з примусової реалізації належного Позивачу домоволодіння та земельної ділянки, які були предметом іпотеки. У результаті виручених з прилюдних торгів коштів був погашений борг Позивачки перед ВАТ «Ощадбанк». Згідно з копією свідоцтва від 22 травня 2012 року № 991 про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, виданого державним нотаріусом Тисменицької районної державної нотаріальної контори Колтун С. В., та копії витягу про державну реєстрацію прав від 29 травня 2012 року право власності на домоволодіння [ADDRESS] , що складається з цегляного житлового будинку літ. «А» загальною площею 107,6 кв. м, житловою площею 62 кв. м, літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», криниці № 1, огорож № 2, № 3, розташованих на приватизованій земельній ділянці, які належали [PERSON] , набула [PERSON] . На підставі заяви [PERSON] від 25 червня 2012 року присадибна земельна ділянка на [ADDRESS] поділена на дві окремі земельні ділянки, а саме: земельну ділянку площею 0,0156 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (з кадастровим номером 2625888301:01:001:1153) та земельну ділянку площею 0,0182 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (з кадастровим номером 2625888301:01:001:1152), про що підтверджується державними актами від 06 липня 2012 року. Рішенням Виконавчого комітету Чукалівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 10 липня 2012 року на підставі заяви [PERSON] проведено поділ домоволодіння [ADDRESS] та виділено зі складу домоволодіння житловий будинок літ. «Б» (реконструйована літня кухня), якому присвоєно адресу № 38а, залишено в складі домоволодіння [ADDRESS] житловий будинок літ. «А». [PERSON] 12 липня 2012 року отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Чукалівською сільською радою Тисменицького району Івано-Франківської області, на домоволодіння [ADDRESS] , що складається з житлового будинку літ. «А» загальною площею 107,1 кв. м, житловою площею 62,7 кв. м, сараю літ. «Б» площею 9,4 кв. м, огорожі № 1 площею 26,5 кв. м та зареєструвала за собою право власності на вказане домоволодіння. Суд також зауважує, що всі вищевказані обставини встановлено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2022 року у справі № 352/1690/16-ц, встановлені в якій загальні обставини щодо дій зі спірним майном мають преюдиційне значення в даній справі (ч.4,5 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України). У подальшому, як встановолено Судом, [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок літ. «А», сарай літ. «Б», огорожу №1, та земельні ділянки з кадастровим номером 2625888301:01:001:1152 та кадастровим номером 2625888301:01:001:1153, що підтверджується договором дарування від 20 липня 2012 року. На підставі висновку обласного комунального підприємства «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» від 22 липня 2013 року щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна [PERSON] здійснила поділ отриманого у дар домоволодіння [ADDRESS] , а саме: № 38 загальною площею 59,4 кв. м та № 38б загальною площею 47,7 кв. м, яким присвоєно окремі поштові адреси та на які видані відповідні свідоцтва про право власності. 20.08.2013 року [PERSON] відчужила на користь [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] та земельну ділянку за тією ж адресою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0182 га з кадастровим номером 2625888301:01:001:1152 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки № [NUMBER] . Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 18 липня 2013 року у справі № 0915/2631/12, яке набрало законної сили 13 вересня 2013 року, визнано недійсними прилюдні торги щодо примусової реалізації домоволодіння та земельної ділянки [ADDRESS] [ADDRESS] , а також незавершеного будівництва будівель туалету, котельні та складу на [ADDRESS] . Матеріалами справи підтверджується, що внаслідок переходу до [PERSON] права власності на домоволодіння на [ADDRESS] та проведення нею відповідних перепланувань, реконструкції та поділу вказане домоволодіння у селі Чукалівка Тисменицького району Івано-Франківської області поділено на три частини із присвоєнням кожній окремої адреси, а саме: [ADDRESS] (яка змінена на [ADDRESS] ) та [ADDRESS] . Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року у справі №352/1891/14-ц, яка набрала законної сили, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про витребування з незаконного володіння [PERSON] та визнання за нею права власності на нерухоме майно, що знаходиться на [ADDRESS] , а саме: житловий будинок загальною площею 47,7 кв. м, житловою площею 23,3 кв. м, огорожу площею 11,9 кв. м та земельну ділянку площею 0,0156 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 2625888301:01:001:1153. Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 22 січня 2021 року у справі №352/1690/16-ц, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 24 травня 2021 року та постановою Верховного Суду від 08 грудня 2022 року, відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», назву якого змінено на акціонерне товариство «Райффайзен Банк», про витребування майна з чужого незаконного володіння (щодо майна, яке знаходиться на [ADDRESS] , а саме: житловий будинок позначений у технічному паспорті літ. «А», гараж літ. «Б», криницю № 1, хвіртку № 2, огорожі № 3, 5, ворота № 4, а також земельну ділянку площею 0,0669 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 2625888301:01:001:1192) Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 25 квітня 2014 року у справі № 352/3646/13-ц, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] та Чукалівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області про визнання незаконним рішення виконавчого комітету зазначеної сільської ради від 10 липня 2012 року про оформлення за [PERSON] права власності на домоволодіння на [ADDRESS] та недійсним свідоцтва від 02 жовтня 2012 року про право власності на зазначене домоволодіння. В даній цивільній справі Позивачем [PERSON] заявлено позовні вимоги про витребування спірног омайна з володіння відповідача та визнання за нею права власноситі на спірне майно. Щодо позовних вимог про визнання права власності. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод\~ визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших). Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)). Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у визначених у законі випадках (частина перша статті 388 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2023 року у справі № 373/326/17 (провадження № 14-201цс21), пославшись на свою сталу та сформовану судову практику, вказала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) та багатьох інших. Отже, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Подібні висновки викладені також і в інших постановах, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та у постановах Верховного Суду: від 15 травня 2019 року у справі № 462/5804/16-ц (провадження № 61-39342св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 263/16124/17 (провадження № 61-5121св19), від 08 липня 2020 року у справі № 462/5536/16-ц (провадження № 61-34501св18), від 01 грудня 2021 року у справі № 463/2340/17 (провадження № 61-16441св20). У спірних правовідносинах майно (спірне домоволодіння), яке Позивач вважає своєю власністю, що вибула з її володіння поза її волею, зареєстровано за відповідачем [PERSON] , правонаступником якого після його смерті є відповідачка [PERSON] . Відтак, належним способом захисту прав Позивача у цій справі є позовна вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, яка нею пред`явлена. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані у ряді постанов Великої Палати Верховного Суду, практика якої з даного питання є усталеною та послідовно. Отже, в задоволенні позовної вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на спірне майно слід відмовити у зв`язку з обранням неефективного способу захисту її права. Щодо позовної вимоги про витребування майна. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 330 ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі №639/7253/18. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Оскільки добросовісне набуття у розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. Вказаний у ч. 1 ст. 388 ЦК України перелік підстав, коли власник має право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Виключенням є закріплене у ч. 2 ст. 388 ЦК України правило, згідно з яким майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Застосовуючи положення частини другої статті 388 ЦК України про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті публічних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 травня 2022 року у справі № 640/14276/17. Судом встановлено, що з метою виконання судового рішення у справі № 2-336/2011 про стягнення на користь банку з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором на прилюдних торгах 15 травня 2012 року реалізовано нерухоме майно. За результатом проведених торгів [PERSON] набула право власності на домоволодіння [ADDRESS] , що складається з цегляного житлового будинку літ. «А» загальною площею 107,6 кв. м, житловою літньої кухні літ. «Б» площею 93 кв. м, сараю літ. «В», криниці № 1, огорож № 2, № 3, розташованих на приватизованій земельній ділянці. В подальшому вказане домоволодіння та земельна ділянка були розділені на три окремі об`єкти нерухомого майна та дві окремі земельні ділянки, які далі відчужено (у цій цивільній справі шляхом дарування [PERSON] , яка в подальшому продала частину домоволодіння та земельної ділянки [PERSON] ). Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 18 липня 2013 року у справі № 0915/2631/12, яке набрало законної сили 13 вересня 2013 року, визнано недійсними вказані прилюдні торги щодо примусової реалізації домоволодіння та земельної ділянки [ADDRESS] [ADDRESS] , а також незавершеного будівництва будівель туалету, котельні та складу на [ADDRESS] . Фактично підставою позову в даній справі Позивачем зазначено те, що у зв`язку з визнанням в судовому порядку прилюдних торгів недійсними в неї, як у неволодіючого власника майна, виникло право на звернення з віндикаційним позовом до володіючого, на її думку, невласника цього майна (Відповідача). Так, з матеріалів справи встановлено, що спірне у рамках даної цивільної справи нерухоме майно домоволодіння [ADDRESS] , яке складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 59,4 кв.м., сараю літ. «Б» загальною площею 9,4 кв.м., огорожі №1, загальною площею 14,6 кв.м., та земельна ділянка з кадастровим номером 2625888301:01:001:1152, розміром 0,0182 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яке до 2013 року входило до складу домоволодіння [ADDRESS] і належної до нього присадибної земельної ділянки, було предметом іпотеки за кредитними зобов`язаннями та предметом прилюдних торгів, які судовим рішенням визнані недійсними. В зазначеному контексті Суд звертає увагу на те, що у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц\~ Велика Палата Верховного Суду нагадала її попередній висновок про те, що з огляду на приписи статей 387 і 388 ЦК України на можливість витребування власником земельних ділянок не впливає їхній поділ та/або об`єднання. Формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 56). У пункті 30 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав» роз`яснено, що застосовуючи положення ч. 2 ст. 388 ЦК України про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його у результаті публічних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача. Під час розгляду позову про визнання публічних торгів недійсними і витребування майна в особи, яка придбала його на торгах, суд має дати оцінку тому, чи є порушення, на які посилається позивач, суттєвими та чи вплинули вони на результат торгів. У зв`язку із цим позов про визнання публічних торгів недійсними, пред`явлений особою, права і законні інтереси якої не були порушені внаслідок відступлення від встановленого законом порядку проведення торгів, і обґрунтовані такими обставинами позовні вимоги власника про витребування проданого на торгах майна задоволенню не підлягають. У разі наявності підстав для визнання публічних торгів недійсними у первісний стан шляхом реституції повертаються сторони договору -\~ організатор торгів та їх переможець. Отже, після цього майно підлягає повторному продажу з публічних торгів відповідно до порядку, встановленого для виконання судового рішення, оскільки задоволення позову про визнання торгів недійсними не скасовує судового рішення, для виконання якого такі торги були проведені. Продаж майна на прилюдних торгах, проведених з порушенням чинного законодавства щодо порядку виконання судових рішень, не змінює статусу особи, яка придбала майно з прилюдних торгів як добросовісний набувач, у якого майно не може бути витребувано за будь-яких умов. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 жовтня 2011 року у справі № 3-98гс11. В контексті вирішення питання про добросовісність відповідача та можливості витребування у нього майна, Суд звертає увагу на наступне. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі «Конвенція») кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пунткти 166 - 168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки -встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19, пункти 40 - 43)). Можливість віндикації майна, його витребування від особи, яка незаконно або свавільно заволоділа ним, має нормативну основу в національному законодавстві. Зокрема, пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України передбачений такий спосіб захисту, як відновлення становища, яке існувало до порушення, а статтею 387 ЦК України передбачено право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння. Зазначені положення є доступними для заінтересованих осіб, чіткими, а наслідки їх застосування - передбачуваними. Віндикація майна, його витребування в особи, яка незаконно або свавільно порушила чуже володіння, має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права інших осіб мирно володіти своїм майном. Така мета відповідає загальним інтересам суспільства. Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Водночас не вбачається порушення справедливого балансу в разі витребування майна від недобросовісного набувача без будь-якої компенсації. Протилежний підхід стимулював би неправомірне та свавільне заволодіння чужим майном та фактично передбачав би винагороду за порушення законодавства і прав інших осіб. Крім того, недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном. Натомість таке заволодіння є порушенням мирного володіння інших осіб. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21)\~ також звернула увагу і на те, що придбання майна на публічних торгах не є запорукою добросовісності набувача. Тому питання про добросовісність чи недобросовісність покупця, який набув майно на торгах, слід оцінювати у кожному конкретному випадку окремо. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) зазначено, що вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови: від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови: від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66)). В даному контексті Суд також вважає за необхідне звернути увагу сторін на те, що у спірних правовідносинах [PERSON] не був тим набувачем, який отримав спірне майно у власність шляхом його придбання на прилюдних торгах. Також особою була [PERSON] . Натомість, [PERSON] придбав спірне майно на підставі відплатного договору купівлі-продажу, укладеного з громадянкою [PERSON] , яка до цього набула це майно в порядку дарування від [PERSON] . Тому відсутні підстави стверджувати, що спірне майно набуто [PERSON] у порядку виконання судових рішень, оскільки ним таке майно набуто на підставі оплатного договору купівлі-продажу. А тому при вирішенні питання про витребування у нього такого майна за позовом [PERSON] , Судом повинно з`ясовуватися питання дотримання принципу пропорційності втручання у його право на мирне володіння майнов в контексті вимог ЄСПЛ. Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30 січня 2003 року у справі № 3-рп/2003, відповідно до якої правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Як зазначено Верховним Судом у постанові 17 січня 2024 року у справі №752/18246/21, провадження № 61-10623 св 23, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, провадження № 12-127гс19). У пунктах 5.57-5.62, 5.64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть. Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що метою реалізації майна на прилюдних торгах є продаж майна за найвищою ціною внаслідок конкуренції покупців; для успішної конкуренції покупців необхідно, щоб добросовісні покупці були впевнені в тому, що в разі перемоги на прилюдних торгах вони отримають майно вільним від обтяжень і вимог інших осіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, пункт 7.6). Тому в разі, якщо право власності належало не боржнику, а іншій особі, це не може бути протиставлене покупцю (навіть якщо майно вибуло з володіння такої особи поза її волею), але лише за умови добросовісності покупця. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)). Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37, 38), від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54). Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. Близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19). Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/ недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном. Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20)). Отже, вирішуючи даний спір, суд, оцінивши надані до справи докази та встановивши відповідні фактичні обставини, дійшов висновку, що Відповідач [PERSON] , правонаступником якого є [PERSON] , є добросовісним набувачем, який законним шляхом набув своє майно, тому у нього не може бути витребувано майно на підставі статті 388 ЦК України, оскільки в діях Позивача наявна воля на маніпуляцію зі спірним майном для уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 522/12192/17. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Добросовісність це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Разом з тим, встановлені судом обставини свідчать про те, що Позивач кредитну заборгованість не погасила,оскільки докази протилежного в матеріалах справи відсутні, та намагається його витребувати. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною у даному випадку, покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар, що матиме наслідком порушення справедливого балансу і становитиме порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції. До набуття нерухомого майна Відповідач зробив всі можливі перевірки і мав «правомірні очікування» («законні сподівання») набути майно у власність законним шляхом, у Відповідача не було жодної підстави вважати правочини щодо набуття спірного майна ризикованими та сумнівними. Суд також звертає увагу на те, що аналогічного висновку про добросовісність відповідача та оцінку дій Позивачки [PERSON] надано Верховним Судом при розгляді аналогічної справи щодо витребування іншої частини майна, яке було поділено [PERSON] після його набуття у власність на підставі тих самих прилюдних торгів, які було визнано недійсними (постанова Верховного Суду від 08 грудня 2022 року у справі №352/1690/16-ц, провадження № 61-11343св21). Відтак, в задоволенні позовної вимоги про витребування майна слід відмовити у зв`язку з необгрунтованістю. Частинами 1-4 статті 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Так, статтею 81 ЦПК України встановлено правила обов`язку доказування і подання доказів в цивільній справі. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України). Згідно ж з частиною 7 статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст.ст. 387, 388 ЦК України,

Outcome: dismissed