Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-16 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивач звернувся з позовом до суду, мотивуючи тим, що 09.08.2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» та відповідачем було укладено кредитний договір №3992281, відповідно до якого банк надав відповідачу грошові кошти на умовах, передбачених договором, а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у строки, передбачені договором. Відповідач не виконує покладені на нього договором зобов`язання щодо своєчасності погашення кредиту та сплати нарахованих відсотків за користування кредитом, внаслідок чого утворилася заборгованість в сумі 63029 гривень. ТОВ « Вердикт Капітал» є фінансовою установою та має право здійснювати факторингові операції, і 29.11.2021 року ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Вердикт Капітал» уклали договір факторингу №29-11-102, відповідно до умов якого ТОВ «МІЛОАН» відступив на користь ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до відповідача по кредитному договору відповідача №3992281 від 09.08.2021 року, згідно реєстру боржників. ТОВ «Коллект центр» є фінансовою установою та має право здійснювати факторингові операції, і 10.01.2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект центр» уклали договір факторингу №10-01/2023, відповідно до умов якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступив на користь позивача право вимоги до відповідача по кредитному договору відповідача №3992281 від 09.08.2021 року, згідно реєстру боржників і в зв`язку з тим, що відповідач в добровільному порядку не виконує свої зобов`язання по договору, позивач змушений звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості та сплачених судових витрат. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, від представника відовідача надійшла заява, в якій вона просила справу розглянути без її участі. Також від представника відповідача надійшов відзив та додаткові пояснення по справі, в якому він просив відмовити в задоволенн позову в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. \~ \~ \~ \~ \~ \~ Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. В судловому засіданні встановлено, що 09.08.2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» та відповідачем було укладено кредитний договір №3992281, відповідно до якого банк надав відповідачу грошові кошти на умовах, передбачених договором, а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у строки, передбачені договором. ТОВ «Вердикт Капітал» є фінансовою установою та має право здійснювати факторингові операції, і 29.11.2021 року ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «Вердикт Капітал» уклали договір факторингу №29-11-102, відповідно до умов якого ТОВ «МІЛОАН» відступив на користь ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до відповідача по кредитному договору відповідача №3992281 від 09.08.2021 року, згідно реєстру боржників. ТОВ «Коллект центр» є фінансовою установою та має право здійснювати факторингові операції, і 10.01.2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект центр» уклали договір факторингу №10-01/2023, відповідно до умов якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступив на користь позивача право вимоги до відповідача по кредитному договору відповідача №3992281 від 09.08.2021 року, згідно реєстру боржників. Згідно з розрахунком заборгованості, наданими позивачем, відповідач має непогашену заборгованість за кредитним договором №3992281від 09.08.2021 року в розмірі 63029 гривень, яка складається з: 10500 гривень - заборгованість за кредитом (за тілом кредиту), 52529 гривень - заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги. Відповідно до п. 1.2 . вказаного кредитного договору, сума кредиту становить 10500 гривень. Відповідно до п. 1.3. вказаного кредитного договору, кредит надається строком на 30 днів від дати отримання кредиту позичальником, а саме до 08.09.2021 року. Згідно з п. 1.6. вказаного кредитного договору, стандартна процента ставка становить 5.00% в день від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Відповідно до п. 1.5.2. вказаного кредитного договору, проценти за користування кредитом: 31 гривня 50 копійок, які нараховуються за ставкою 0, 01 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Позивач у позові зазначає про те, що станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача по вказаному кредитному договору перед позивачем не сплачена і складає 10500 гривень за тілом кредиту та 52529 гривень нараховані відсотки. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не додано до позову графіку платежів по рахунку відповідача, де б зазначалось: кількість платежів, їх розміри та періодичність внесення, останній день для сплати заборгованості на підставі якого позивач ознайомився з умовами повернення заборгованості за кредитним договором. Крім того, позивачем не надано детального розрахунку заборгованості, виписку за кредитним договором , де були б зазначені відсотки, які нараховувались кожного дня відповідачу за кредитним договором № 3992281. Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 01.02.2023 року у справі № 199/7014/ 20 «При визначенні розміру заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх та оцінити у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю чи частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов 'язок суду. Встановивши, що на підтвердження наявності в особи заборгованості за кредитним договором банк надав лише відомості щодо загального розміру несплаченого кредиту, відсотків та комісії, без зазначення детального розрахунку, який включав би суми погашеного позичальником тіла кредиту, відсотків та комісії по кожному платіжному періоду, що, з урахуванням задоволення вимоги зустрічного позову про часткову недійсність пункту договору, фактично позбавляє суд можливості навести у рішенні свій розрахунок заборгованості, суди дійшли висновку щодо відсутності підстав для задоволення первісного позову в частині стягнення з відповідача боргу за спірним кредитним договором». Отже, суд, у разі наявності сумнівів у наданому позивачем розрахунку сплачених коштів або у разі ненадання позивачем такого розрахунку має або зобов`язати позивача здійснити перерахунок заборгованості з урахуванням того, що відсотки нараховані незаконно, або, у разі ненадання позивачем таких розрахунків, суд має або зобов`язати позивача надати такі розрахунки, або суд має зробити такий перерахунок самостійно. Разом з тим відповідно до Паспорту споживчого Кредиту не вбачається ознайомлення з таким Відповідача, так як документ не має підпису. Кредитний договір,\~Правила відкриття\~кредитної лінії\~та Паспорт\~споживчого кредиту\~за своєю\~природою використовують\~мову та\~терміни спеціальної\~галузевої спрямованості\~(правознавство,\~економіка,\~банківська справа),\~що робить\~їх дуже\~складними для\~сприйняття пересічним\~споживачем, який обслуговується як фізична особа, навіть не підприємець. Таким чином, розмір заборгованості відповідача перед позивачем мав би становити 10500 гривень, а не 63029 гривень, як про це зазначає позивач у позовній заяві. Встановлений у договорі розмір процентів та пені перевищує розумну межу відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, є явно завищеним, не відповідає вимогам п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і засадам справедливості, добросовісності, розумності, як наслідок, свідчить про непропорційність великої суми компенсації у разі невиконання позивачем зобов`язань за цим договором. Таким чином, сума компенсації становить понад п`ятдесят відсотків від суми кредиту, що в розумінні п. 5 ч. 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливою умовою та є підставою для відмови судом у стягненні таких компенсацій та відсотків. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Частиною першою ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Вимога про нарахування та сплату процентів та неустойки за договором споживчого кредиту, які у сукупності є завищеними, не відповідає передбаченим у пункті шість статті 3, частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойки та процентів спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка та проценти перетворюються на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Згідно з частиною третьою статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту, щодо сплати споживачем штрафу за прострочення повернення кредиту. Станом на дату подання позову позивач нарахував відповідачу прострочену заборгованість за кредитним договором за нарахованими процентами у розмірі 52529 гривень, що становить 500, 28 % від суми кредиту. Такий розмір процентів при застосуванні цих умов призводить до встановлення непропорційно великої суми компенсації, тобто понад 50 % вартості кредиту і плати за користування кредитними коштами. Крім того, відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. Більш того, відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойка не є складовою суми простроченого зобов`язання, а виключно санкцією за прострочення виконання такого зобов`язання. Відповідно до\~підпункту 11,\~пункту 3\~розділу ІІ\~«Прикінцеві та\~перехідні положення»\~Закону України\~«Про внесення\~змін до\~Податкового кодексу\~України та\~інших законодавчих\~актів України\~щодо дії\~норм на\~період дії\~воєнного стану»\~від 15.03.2022\~року №2120-ІХ\~розділ IV\~«Прикінцеві та\~перехідні положення»\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування» доповнено новим пунктом 61 такого змісту: «61. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем». Також позивач зазначає, що 29.11.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердікт Капітал» було укладено Договір факторингу № 29-11-102, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до позичальника в тому числі за Договором про споживчий кредит № 3992281 від 09.08.2021 року, що уклали ТОВ «Мілоан» та [PERSON] . В свою чергу, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до позичальника ТОВ «Коллект Центр» відповідно до Договору відступлення права вимоги №10\-01/2023 від 10.01.2023 року, в тому числі за Договором про споживчий кредит №3992281 від 09.08.2021 року, що уклали ТОВ «Мілоан» та [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з ст.1083 ЦК України наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо договором факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до положень цієї глави. Відповідно до постанови Верховного Суду від 10.11.2020 року у справі №638/22396/14- ц «оскільки договорами факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, то воно повинно здійснюватися відповідно до положень цієї глави, яка регулює відносини з факторингу (частина другої статті 1083 ЦК України)». Тобто, наступне відступлення права грошової вимоги має здійснюватися шляхом укладення саме договору факторингу. Чинне законодавство допускає наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі лише за договором факторингу, тоді як в даному випадку набуття права вимоги відбулося на підставі договору уступки права вимоги. Обставина переходу права вимоги за договором, що був укладений як договір факторингу, згідно статті 1083 Цивільного кодексу України має бути підтверджена допустимим доказом - договором, укладеним відповідно до Глави 73 Цивільного кодексу України, що регулює відносини факторингу, що випливає з положень статті 1083 Цивільного кодексу України. В даному ж випадку, відступлення фактором права вимоги до боржника за договором факторингу переривалося договором відступлення права вимоги, а відтак договір відступлення права вимоги не є договором факторингу, а тому позивачем не доведено перехід до нього права вимоги до боржника допустимими доказами і таким чином у позивача не виникло права вимоги до відповідача. Частинами 1-2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до п.10 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Згідно ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Також ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», передбачає, що нечесна підприємницька практика забороняється. Пункт 2 абз.2 ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює, що нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. У відповідності до абз.2 ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Згідно ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Недостатня та прихована інформація щодо продукту або послуги є безумовним порушенням прав споживачів, встановлених законом. Закон пов`язує зловживання виконавця (продавця) своїми правами в питаннях ознайомлення замовника (покупця) з необхідною, повною та достовірною інформацією про предмет договору з недійсністю такого правочину. В даному випадку недійсність регламентується в розумінні нікчемності, оскільки закон встановлює імперативність цього поняття, а саме недійсність такого правочину випливає із закону при досягненні таким оспорюваним правочином відповідних критеріїв нечесної підприємницької практики, які встановлені законом, і додаткового судового рішення про визнання такого правочину недійсним закон не вимагає. Окрім того, сторони зобов`язання зобов`язані діяти добросовісно, розумно використовувати свої права та належним чином виконувати обов`язки, зловживання правами не допускається (ст. ст.3, 13, 14, 509 ЦК України). Так, у разі, якщо у правовідносинах між споживачем та суб`єктом підприємницької діяльності останній здійснює розробку договірної документації характеру приєднання, то така документація має бути максимально зрозуміла для пересічного споживача, з урахуванням загального рівня освіти. Свідома розробка таким підприємцем договірної документації, яка явно ускладнює її сприйняття та всебічне розуміння споживачами, є ознаками зловживання правами таким підприємцем. У відповідності до ч.3 ст.213 ЦК України, при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява №28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява №6943/11, § 123). Згідно ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Європейський суд з прав людини в п.43 рішення від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (заява №16437/04), суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Це повністю узгоджується з нормами цивільно-процесуального законодавства України в частині регламентації доказування в судовому процесі. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч. 4 ст. 81 ЦПК України, у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Також, ч.1 ст.89 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до Конституції України кожний громадянин є рівним в своїх права та обов`язках, кожен має право на повагу до своєї гідності та честі, норми діючого законодавства є рівними для всіх осіб, не може бути ніяких привілеїв при застосуванні норм закону або при їх виконанні. Захист прав споживачів є цільовою соціальною політикою держави та переважною політикою міжнародного співробітництва, адже споживач є найбільш вразливим суб`єктом таких правовідносин на відміну від більш організованого суб`єкта підприємницької діяльності, який перед здійсненням підприємницької діяльності здійснює відповідні приготування, чого в свою чергу не робить споживач при придбанні відповідних товарів, робіт чи послуг. Тобто, порушення будь-яких особистих немайнових прав фізичної особи, передбачених Конституцією, іншими нормативно-правовими актами або міжнародними актами передбачає саме по собі спричинення для такої особи певних моральних страждань, адже таке порушення виходить за межі принципу рівного ставлення до кожного громадянина та рівного застосування закону, порушення закону є індивідуальним негативним явищем, в той час як його дотримання здійснюється та передбачається загально всіма учасниками відповідних правовідносин та щодо кожного громадянина, стосовно якого належить застосуванню відповідного закону. Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. На думку суду факт існування заборгованості позивача перед відповідачем жодним чином не підтверджений. Так, позивачем не надано детального розрахунку заборгованості у тому числі і за відсотками, у зв`язку з чим неможливо встановити обгрунтований розмір заявлених позовних вимог на підставі лише загальної вартості несплаченого кредиту та відсотків без зазначення детального розрахунку, який включав би суми щомісячного платежу, суми погашення позичальником тіла кредиту та відсотків. Позивач не надав до позовної заяви документальне обгрунтування кредитної заборгованості, зокрема виписку по особовому рахунку позичальника та детальний розрахунок, на підставі яких можливо було самостійно здійснити перерахунок кредитної заборгованості. Позивач не надав первинних бухгалтерських документів стосовно видачі кредиту в сумі 10500\~гривень за\~кредитним договором\~стосовно погашення\~даних кредитів,\~якщо таке\~відбувалося (платіжні\~доручення,\~меморіальні ордери,\~розписки,\~чеки,\~виписки по\~рахунку та\~інше,\~не надано\~належних розрахунків\~заборгованості відповідача\~за кредитними\~договорами,\~з яких\~вбачалося б\~яким саме\~чином та\~за який\~період обчислені\~кожна зі\~складових зазначеної\~загальної суми\~заборгованості,\~та не підтверджено заборгованості відповідача за кредитними договорами станом на дату подання позову. Позивач не надав доказів того, що на момент подання позову у нього існувало право вимоги до відповідача саме в тому обсязі та на таких умовах, які зазначені в позовній заяві. В додатках до позовної заяви відсутні належні, достатні та допустимі докази на підтвердження факту отримання відповідачем від ТОВ «Мілоан» кредитних коштів у розмірі 10500 гривень. Позивачем не надано до позову договору заключеного між ТОВ «Мілоан» та Банком платника ТОВ ФК Елаєнс. Також позивачем не надано до позову ліцензії на переказ коштів, яка засвідчує право небанківської установи надавати послуги з переказу коштів у національній валюті без відкриття рахунків Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять його умови. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом часини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Згідно статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (частина перша статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Таким чином, з наведених норм законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки викладені у Постанові Верховного Суду від 11.09.2019 року по справі № 755/2284/16-ц, провадження № 61-4685св19. При цьому, у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит. Позивачем не надано доказів на підтвердження зарахування кредитних коштів. Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У відповідності до вимог статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В зв`язку із не доведенням позивачем факту перерахування кредитних коштів з метою доведення виконання умов Кредитного договору, а також фактичного користування відповідачем кредитними коштами, підстави для стягнення на користь позивача заборгованості за тілом кредиту, відсотками відсутні. Таким чином, з`ясувавши обставини на які посилається позивач як на підставу своїх позовних вимог, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, вивчивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову. Крім цього,\~ як\~вбачається з\~матеріалів справи\~13.06.2024 року між адвокатом Войтович Л.В. та відповідачем [PERSON] укладено Договір про надання правової допомоги № 24/238Ф. Згідно п. 1.1. Договору, за даною угодою Адвокат приймає доручення Клієнта щодо надання правової допомоги з питань захисту прав і представництва інтересів Клієнта у цивільній справі № 941/461/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. \~ \~ \~ \~Як вбачається з умов Договору загальна вартість послуг адвоката складає 15000 гривень, яка складається із: консультування довірителя, визначення правової позиції, складання (написання) відзиву на позовну заяву та подачі його до суду, складання та подання до суду у разі необхідності заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву тощо. У відповідності до п. 3.2. за домовленістю сторін, вартість послуг адвоката буде сплачена протягом 25-ти днів після розгляду справи по суті та прийняття судом рішення незалежно від результату розгляду справи. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18. У постанові Великої Палати у справі № 910/12876/19, суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. За таких обставин витрати на правничу допомогу у розмірі 15000 гривень підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. У відповідності до ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. В ході розгляду справи позивачем понесено витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 гривень, що підтверджується відповідними долученими до справи доказами. Таким чином, судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, а саме в сумі 15000 гривень в рахунок відшкодування документально підтверджених витрат на правничу допомогу. Вказані правовідносини регулюються\~ ст. ст. 3, 13, 14, 203, 213, 509, 516, 517, 526, 530, 610, 626, 627, 628, 638, 1083, ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76, 77, 79, 80, 81, 83, 89, 141 ЦПК України та Законом України «Про захист прав споживачів».\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~

Outcome: approved