Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

Заявник [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Печінка П.В., звернулися до Гусятинського районного суду Тернопільської області із заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України [PERSON] , яка настала [INFO] в с. Відножено, Васильківського району Запорізької області, Україна. В обґрунтування заяви зазначає про те, що померла являється матір`ю її чоловіка [PERSON] . Заявниця [PERSON] разом із своїм чоловіком [PERSON] зареєстровані та проживають у місті Дніпрорудне, Василівського району Запорізької області, а мати чоловіка- [PERSON] проживала у [ADDRESS] . З березня 2022 року по даний час Василівський район Запорізької області має статус тимчасово окупованої території. Заявниця покинула окуповану територію, а її чоловік залишився доглядати за своєю мамою, яка внаслідок хвороби самостійно не могла пересуватись. [INFO] [PERSON] померла у віці 83 роки внаслідок хвороби. 28 січня 2025 року органами окупаційної влади на території Запорізької області видано довідку про смерть №000048 та свідоцтво про смерть [PERSON] серії [NUMBER] . У заявниці відсутні документи, які б дозволили зареєструвати смерть свекрухи згідно вимог національного законодавства та отримати свідоцтво про смерть встановленого Україною зразка, у зв`язку з чим і звернулась до суду із вказаною заявою. Від заінтересованої особи Гусятинського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Чортківському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надійшла заява, в якій представник просить справу розглядати в її відсутності та заяву залишити без розгляду. Посилається на те, що заявник є невісткою [PERSON] , місце реєстрації її та чоловіка і померлої особи різниться, тому заявниці не є членом сім`ї померлої особи, так як особи, які спільного не проживали, не пов`язані спільним побутом, а отже не мають взаємні права та обов`язки. Крім того, заявником у заяві про встановлення факту смерті зазначено місце смерті та місце проживання померлого без назви держави. В судовому засіданні заявник [PERSON] , її представник адвокат Печінка П.В. заявлені вимоги підтримали в повному обсязі та просять їх задоволити. Уточнила, що місцем смерті [PERSON] , яка померла [INFO] є село Відножено, Василівського району, Запорізької області, Україна. (тимчасово окупована територія України). Заявниця доповнила, що деякий період часу вони з чоловіком проживали та були зареєстровані в селі Відножено, а потім переїхали проживати в с.Дніпрорудне, про що наявні відмітки в паспорті. Оскільки свекруха була лежача, то виїхати не могла, тому чоловік залишився доглядати за нею і проживав з мамою в селі Відножено. З 2023 року заявниця взята на облік як ВПО та проживає в селищі Гусятин, про смерть свекрухи дізналась по телефону від чоловіка. Представник заінтересованої особи Гусятинського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Чортківському районі Тернопільської області в судове засідання не з`явилася, подала до суду клопотання про слухання справи в відсутності їх представника, просить заяву залишити без розгляду з наведених у письмовому запереченні підстав. Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників судового розгляду, суд прийшов до висновку, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.2 ст.293 ЦПК України суди розглядають в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ст.317 ЦПК України особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України. Заява про встановлення факту народження особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана батьками або одним з них, їхніми представниками, членами сім`ї, опікуном, піклувальником, особою, яка утримує та виховує дитину, або іншими законними представниками дитини до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. У відповідності до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи, зокрема, про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Так, законодавством України визначено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, встановлених законом, зміна імені, смерть відповідно до Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України, Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та інших актів законодавства. Відомості про смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян відповідно до Порядку ведення Державного реєстру актів цивільного стану громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2007 № 1064. Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до п.1 Розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України №52/5 від 18 жовтня 2000 року, підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - лікарське свідоцтво про смерть); б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - фельдшерська довідка про смерть); в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Така ж позиція щодо розгляду даної категорії справ викладена у п. 13, 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», а саме: суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно з термінами, визначеними у статті 1-1 Закону України від 15 квітня 2014 року N 1207-VІІ "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" тимчасово окупованою російською федерацією територією України (тимчасово окупована територія) - є частина території України, в межах яких збройні формування російської федерації та окупаційна адміністрація російської федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування російської федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації російської федерації. Положеннями частини 2 статті 9 Закону України від 15 квітня 2014 року N 1207-VІІ "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану (частина 3 статті 9 Закону України від 15 квітня 2014 року N 1207-VІІ "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України"). Як визначено у частинах 1 та 2 статті 1 наведеного вище Закону України, правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. Тимчасова окупація російською федерацією територій України, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, незалежно від її тривалості, є незаконною і не створює для російської федерації жодних територіальних прав. За державою Україна, територіальними громадами сіл, селищ, міст, розташованих на тимчасово окупованій території, органами державної влади, органами місцевого самоврядування та іншими суб`єктами публічного права зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території. Положеннями статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання спричиняє серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». У практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18 грудня 1996 року, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016 року) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001 року, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001 року, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016 року, §142). Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17, від 07 вересня 2022 року у справі № 759/5313/21 та від 29 березня 2023 року у справі № 753/8033/22. Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо смерті людини, з метою захисту прав громадян України ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. Проте держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави. Встановлення факту смерті особи має значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника. Рішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на дотриманні норм процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, виданих органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України. Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 337/3725/22. З наданої суду копії паспорта громадянина України [PERSON] , серії [NUMBER] виданого Дніпроруднівським МВМ Василівського РВ УМВС України в Запорізькій області вбачається, що вона народилась [INFO] (а.с.4-5). [PERSON] та заявниця перебувають в зареєстрованому шлюбі, про що свідчить свідоцтво про одруження (а.с.8). З копії довідки від 30.03.2023 року №6104-5002681072 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи слідує, що фактичне місце проживання [PERSON] , [INFO] , [ADDRESS] . Місце реєстрації [ADDRESS] (а.с.7). З копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] виданого Василівським РВ УМВС України в Запорізькій області, слідує, що [PERSON] , народилася [INFO] в селі Орлянське, Василівського району Запорізької області (а.с.9). З 26 лютого 2022 року вся територія Малобілозерської сільської територіальної громади Василівського району, Запорізької області входить до переліку тимчасово окупованих російською федерацією територій України. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявницею подано копію свідоцтва про смерть серії [NUMBER] та довідки про смерть №С-00048, видані органом, який розташований на окупованій території України, створений та діє у порядку, не передбаченому законом, згідно якого [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у село Відножено, Василівського району, Запорізької області, Україна. Встановлення факту смерті [INFO] свекрухи заявниці, породжує юридичні наслідки для [PERSON] .. Чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту смерті, встановлення даного факту не порушує прав та інтересів третіх осіб та не пов`язане з подальшим вирішенням спору про право. Задоволення заяви має для заявниці юридичне значення, оскільки необхідне для отримання відповідного документу свідоцтва про смерть згідно чинного законодавства України. Враховуючи, що для проведення державної реєстрації смерті на території України є об`єктивні перешкоди, з метою захисту прав і свобод громадянина України, суд вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити, встановивши факт смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] , у віці 83 роки, в село Відножено, Василівського району, Запорізької області, Україна.(тимчасово окупована територія України) На підставі викладеного,

Outcome: approved