Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог 03 лютого 2025 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача ТОВ «УЛФ-Фінанс» кошти у розмірі 207790,03 грн., як безпідставно отримані, які сплачені нею за рахунком № [NUMBER] від 23 січня 2023 року у якості загального лізингового платежу за Договором № 9223/03/21-Г від 03 березня 2021 року, укладеного між ТОВ «УЛФ-Фінанс» та [PERSON] . Також просить стягнути з відповідача ТОВ «УЛФ-Фінанс» інфляційні втрати у розмірі 34782,26 грн.; 3% річних у розмірі 12535,71 грн., 100000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 03 березня 2021 року між ТОВ «УЛФ-Фінанс» та ФОП [PERSON] укладено договір фінансового лізингу № 9223/03/21-Г. 23 січня 2023 року з метою врегулювання питання погашення заборгованості за договором лізингу, [PERSON] , діючи за дорученням, як представник ФОП [PERSON] та домовленістю з ТОВ «УЛФ-Фінанс» здійснила платіж на підставі виставленого рахунку на оплату в сумі 207790,03 грн. Рішенням Господарського суду м. Києва від 24 червня 2024 року у справі №910/18864/23, що набрало законної сили 07 жовтня 2024 року, встановлено відсутність правових підстав для зарахування грошових коштів у сумі 207790,03 грн. в рахунок погашення заборгованості за договором лізингу, так як вищевказані кошти сплачені не лізонгоодержувачем ФОП [PERSON] , а сплачені позивачем. Посилаючись на те, що ТОВ «УЛФ-Фінанс» не повернуло безпідставно отримані кошти, позивач просить суд стягнути їх разом із інфляційними втратами та 3% річних. Також, позивач посилається на погіршення стану здоров`я, через хвилювання постійно перебуває під лікарським наглядом, через ситуацію, що склалася, перебуває у пригніченому стані, що пов`язаний із неможливістю повернути кошти третім особам, у яких позичала. Просить стягнути у відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000 грн. Рух справи Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 лютого 2025 року головуючим суддею у справі визначено суддю Шролик І.С. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 07 лютого 2025 року відкрито спрощене позовне провадження та призначено справу до розгляду на 12 березня 2025 року. 06 березня 2025 року від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог. Ухвалою суду від 13 березня 2025 року вказана заява про збільшення розміру позовних вимог залишена без розгляду. Позивач в судовому засіданні 12 березня 2025 року підтримала заявлені вимоги, надала суду пояснення, як свідок. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав та мотивів викладених у позовній заяві. Не заперечував розглянути справу за відсутності представника відповідача з ухваленням заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання, призначене на 12 березня 2025 року, не з?явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що доводиться зворотним поштовим повідомленням. Відзив до суду не надходив. Клопотання представника відповідача - адвоката Гончарова Д.О. про відкладення розгляду справи, надійшло до судді після судового розгляду о 14.00 год, до того ж, подане клопотання не містить доказів поважності неявки представника. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України в разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін у справі за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України. В зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вислухавши пояснення позивача та її представника, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Фактичні обставини справи Судом встановлено, що 03 березня 2021 року між ТОВ «УЛФ-Фінанс» та ФОП [PERSON] укладено договір фінансового лізингу № 9223/03/21-Г (а.с.5-7). Згідно з квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки №ПН3336628 від 23 січня 2023 року [PERSON] здійснила платіж у сумі 207790,03 грн. на рахунок ТОВ «УЛФ-Фінанс» із призначенням платежу за послуги лізингу загальний лізинговий платіж за Договором № 9223/03/21-Г від 03 березня 2021 року (а.с.12). Рішенням Господарського суду м.Києва від 24 червня 2024 року у справі №910/18864/23, що набрало законної сили 07 жовтня 2024 року, встановлено відсутність правових підстав для зарахування грошових коштів в сумі 207790,03 грн. в рахунок погашення заборгованості за договором лізингу, так як вказані грошові кошти сплачені не лізонгоодержувачем ФОП [PERSON] , а [PERSON] . Також, в рішенні встановлено, що [PERSON] зверталась із електроним листом 31 січня 2023 року до ТОВ «УЛФ-Фінанс» з вимогою про повернення помилково перерахованих коштів (а.с.18-29). Станом на день розгляду справи відомості про повенення ТОВ «УЛФ-Фінанс» сплачених [PERSON] коштів в матеріалах справи відсутні. Між сторонами виник спір стосовно стягнення безпідставно отриманих ТОВ «УЛФ-Фінанс» коштів, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, а також стягнення моральної шкоди. Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення Частиною 1 ст. 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У відповідності до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частина 2 ст. 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Водночас, відповідно ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно ч.2 ст.1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. У відповідності до ч.3 ст.1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі (ч.1 ст.1213 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.1213 ЦК України у разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як встановлено з квитанції до платіжної інструкції від 23 січня 2023 року, позивач здійснила оплату на рахунок ТОВ «УЛФ-Фінанс» грошових коштів у сумі 207790,00 грн. (а.с.12). Дані грошові кошти не зараховані в погашення заборгованості за Договором № 9223/03/21-Г від 03 березня 2021 року, що встановлено рішенням Господарського суду м.Києва від 24 червня 2024 року у справі №910/18864/23. Отже, на переконання суду, грошові кошти в сумі 207790,00 грн отримано ТОВ «УЛФ-Фінанс» без будь-яких правоих підстав, тому мають бути повернуті позивачу. Доказів протилежного відповдіачем не надано. На підставі досліджених доказів суд приходить до висновку, що грошові кошти в сумі 207790,03 грн. підлягає стягненню з ТОВ «УЛФ-Фінанс» на користь [PERSON] . У разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, на підставі статті 1212 ЦК України, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. У постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду погоджується з цим висновком. Тому, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Як випливає з рішення Господарського суду м. Києва від 24 червня 2024 року у справі №910/18864/23, позивач [PERSON] зверталась зі заявою до ТОВ «УЛФ-Фінанс» 31 січня 2023 року про повернення безпідставно отриманих грошових коштів. Досліджуючи правильність наданого позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, суд не може погодитися з визначеним позивачем початком періоду нарахування з 23 січня 2023 року. З оглдя уна те, що позивач звернулась зі заявою про повернення безпідставно отриманих коштів 31 січня 2023 року, то прострочка виконання грошового зобов`язання починається з 01 квітня 2023 року. За розрахунком суду, за період з 01 квітня 2023 року по 26 січня 2025 року, враховуючи розмір безпідставно отриманих коштів - 207790,03 грн; інфляційні втрати складають 37693,14 грн, 3% - 12382,00 грн. З урахуванням розміру заявлених позовних вимог, з ТОВ «УЛФ-Фінанс» на користь [PERSON] підлягає стягненню інфляційні втрати -34782,26 грн, та 3% річних - 12382,0 грн Суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог позивача в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Результат аналізу положень статей 11 та 23 ЦК України свідчить про те, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Як роз`яснено у п. 4 та 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Позивачем не надано належних та допустимих доказів понесених нею втрат немайнового характеру, і що ці втрати спричинені ТОВ «УЛФ-Фінанс». Посилання позивача на погіршення стану здоров`я та перебування на стаціонарному лікуванні з приводу захворювання щитоподібної залози не доводить спричинення хвороби діями відповідача з причини не повернення грошових коштів. Посилання позивача на боргові розписки від 05 грудня 2024 року та від 16 грудня 2024 року суд не приймає до уваги, тому що правовідносини виникли між сторонами 23 січня 2023 року, і не відомо на які потреби через два роки позивач позичала кошти. В цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Щодо розподілу судових витрат. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, беручи до уваги те, що понесені позивачем судові витрати в сумі 3551,08 грн. пов`язані з розглядом справи, їх розмір є обґрунтованим з урахуванням ціни позову, згідно ст. 141 ЦПК України. Суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 2549,54 грн.

Outcome: partial