Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-05 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін Представником позивача Є. Козака адвокатом В. Приймаком через систему «Електроний суд» (документ сформований 03.12.2024) надіслано на розгляд суду позовну заяву до [PERSON] (відповідача-1) та до [PERSON] (відповідачи-2) про визнання недійсним шлюбного договору, у якій просить: визнати недійсним Шлюбний договір укладений 05 липня 2024 року між [PERSON] (Чоловік) та [PERSON] (Дружина), посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Василюком Володимиром Михайловичем та зареєстровано в реєстрі за №4331; стягнути з\~ [PERSON] (РНОКПП:\~ [NUMBER] )\~та [PERSON] \~(РНОКПП:\~ [NUMBER] )\~на користь\~ [PERSON] (РНОКПП:\~ [NUMBER] )\~судові витрати,\~які позивач\~поніс у\~зв`язку із\~розглядом цієї\~справи в\~суді. В обґрунтування вимог щодо предмета спору, представник позивачки покликається на те, що 11 жовтня 2022 року [PERSON] позичив [PERSON] грошові кошти в сумі 150 000,00 доларів США. До 11.11.2022 відповідач [PERSON] повинен був повернути всю суму позики, однак цього не зробив, [PERSON] не здійснив жодних дій спрямованих на погашення позики, чи навіть її частини. Відповідач в добровільному порядку не виконував взяті на себе договірні зобов`язання, тому [PERSON] змушений був звернутись за захистом своїх порушених прав та інтересів до суду, шляхом подання позовної заяви. 10.10.2023 рішенням Радехівського районного суду Львівської області по справі №451/488/23 було повністю задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 150 000,00 доларів США. Більше того, постановою Львівського апеляційного суду від 18.06.2024 рішення суду першої інстанції від 10.10.2023 залишено без змін. 07.08.2024 08.08.2024 приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Білецьким Ігорем Мироновичем були відкриті виконавчі провадження №75741188, №75741334, №75741413 з примусового виконання виконавчих листів по справі №451/488/23 виданих Радехівським районним судом Львівської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості в розмірі 150 000,00 доларів США; 13 956,80 грн судового збору та 12 900,00 грн витрат на професійну правову допомогу адвоката. Станом на день звернення до суду із цим позовом боржник [PERSON] рішення суду ні добровільно ні в процесі примусового виконання не виконав. В ході вчинення приватним виконавцем виконавчих дій було встановлено, що 27.07.2023 року між відповідачами у цій справі було зареєстровано шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] від 27.07.2023. Згідно відомостей РСЦ ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях (Філія ГСЦ МВС) від 02.09.2024 року [PERSON] , [INFO] , є власником наступних транспортних засобів: BMW М235і, 2016 року випуску, білого кольору, № кузова: [NUMBER] , державний номерний знак: [NUMBER] . Дата набуття права власності 23.08.2024 року; PEUGEOT 301, 2016 року випуску, білого кольору, № кузова: [NUMBER] , державний номерний знак: [NUMBER] . Дата набуття права власності 19.07.2024 року; FORD FUSION, 2015 року випуску, синього кольору, № кузова: [NUMBER] , державний номерний знак: [NUMBER] . Дата набуття права власності 06.07.2024 року. Так, 05.07.2024 між [PERSON] (Чоловік) та [PERSON] (Дружина) було укладено Шлюбний договір, який було посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Василюком В.М. та зареєстровано в реєстрі за №4331. Тобто, вже після прийняття апеляційним судом постанови, відповідно до якої рішення суду першої інстанції від 10.10.2023 по справі №451/488/23 було залишено без змін відповідачами було укладено спірний Шлюбний договір. Відповідачі діючи на шкоду кредитору [PERSON] з метою ухилення від виконання зобов`язань згідно рішення суду по справі №451/488/23, що набрало законної сили, уклали Шлюбний договір. Представник позивача звертає увагу суду на те, що на даний момент відповідач [PERSON] не володіє на праві приватної власності жодним нерухомим майном, (що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав №406336165 від 03.12.2024р.), натомість має незавершені виконавчі провадження про стягнення з нього на користь [PERSON] грошових коштів, та наявне обтяження приватного виконавця на все нерухоме майно. Внаслідок вчинення відповідачами оскаржуваного договору [PERSON] став неплатоспроможним, оскільки у нього відсутнє будь-яке рухоме та нерухоме майно на яке може бути звернено стягнення задля виконання рішення суду по справі №451/488/23. З огляду на зазначене вище, представник позивача вважає, що з метою захисту прав та інтересів позивача є всі законні підстави для визнання Шлюбного договору від 05.07.2024 недійсним, як такого, що вчинений на шкоду кредитору. 26.12.2024 представник відповідачки-2 Н. Грушки адвокат П. Білан надіслав на розгляд суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд у задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] та до [PERSON] про визнання недійсним шлюбного договору відмовити повністю, стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу адвоката на користь [PERSON] . В обґрунтування вимог щодо предмета спору, представник відповідачки-2 покликається на те, що сторонами не заперечується заборгованість у сумі 150\~000 доларів США на підставі розписки, яка датована до моменту реєстрації шлюбу, тобто дружина [PERSON] не має жодного відношення до зобов`язань її чоловіка, що виникли та могли виникнути за дев`ять місяців до дати реєстрації шлюбу. Наголошує, що до моменту укладення спірного Шлюбного договору від 05.07.2024, жодних транспортних засобів та/або нерухомого майна сторонами не набувалося, протягом часу існування шлюбних відносин. Представник відповідачки-2 вважає, що позиція позивача така, що суперечить дійсному наміру сторін Шлюбного договору, оскільки Н. Грушка не несе зобов`язань за борги свого чоловіка, вона за власні кошти, у тому числі шляхом ведення підприємницької діяльності та передання в оренду майна, отримує дохід. Посилання позивача, що відповідачі мали намір вчинити фраудаторний правочин, з метою уникнення стягнення на майно, не відповідає дійсності. Позиція представників сторін у суді. У судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримав у повному обсязі та зазначив, що усі кошти, відповідно до виписки про надходження відповідачці-2 Н. Грушці були нараховані під час перебування у шлюбі. Докази щодо судових витрат наддасть відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України. У судовому засіданні представник відповідачів проти задоволення позову заперечує у повному обсязі, наголошує, що основна частка доходу відповідачки-2 становить надання в оренду автомобілів. Докази щодо судових витрат наддасть відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України. Заяви та клопотання учасників справи 19 грудня 2024 року представником позивача [PERSON] адвокатом В. Приймаком на розгляд суду надіслано заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду(а.с.37-38). 30 грудня 2024 року представником відповідачки-2 Н. Грушки адвокатом П. Біланом на розгляд суду надіслано заяву про доступ до електронної справи в системі «Електронний суд»(а.с.86-87). 03 січня 2025 року представником відповідачки-2 Н. Грушки адвокатом П. Біланом на розгляд суду надіслано клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду(а.с.90-91). 07 січня 2025 року представником відповідача-1 Н. Грушки адвокатом П. Біланом на розгляд суду надіслано клопотання про долучення доказів(а.с.97-98). Процесуальні дії суду у справі Ухвалою Радехівського районного суду Львівської області від 04.012.2024 за клопотанням сторони позивача забезпечено позов шляхом накладення арешту на автомобіль марки BMW модель М235і, 2016 року випуску, білого кольору, державний номерний знак: [NUMBER] , № кузова: [NUMBER] , що належить на праві приватної власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ); автомобіль марки FORD FUSION, 2015 року випуску, синього кольору, державний номерний знак: [NUMBER] , № кузова: [NUMBER] , що належить на праві приватної власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] )(а.с.21-26). Ухвалою Радехівського районного суду Львівської області від 05.12.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та призначено до відкритого підготовчого судового засідання в порядку загального позовного провадження(а.с.29-30). Ухвалою Радехівського районного суду Львівської області від 20.12.2024 судові засідання у справі №451/1692/24 постановлено провести в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою підсистеми «Відеозв?язок. Електронний Суд» Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи(а.с.40-41). Ухвалою Радехівського районного суду Львівської області від 03.01.2025 судові засідання у справі №451/1692/24 постановлено провести в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою підсистеми «Відеозв?язок. Електронний Суд» Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи(а.с.94-95). \~ \~ \~ \~ Підготовче засідання 14.01.2025 не відбулося у зв`язку із перебуванням головуючої на лікарняному. Ухвалою Радехівського районного суду Львівської області від 20.01.2025 підготовче засідання призначено на 30.01.2025(а.с.102). Ухвалою Радехівського районного суду Львівської області від 30.01.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті(а.с.115) 27.02.2025, після завершення судових дебатів, судом оголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення, ухвалення та проголошення судового рішення відкладено на 06.03.2025. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини 11.10.2022 між сторонами було укладено договір позики, згідно якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 150 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 11.11.2022. На підтвердження отримання вищевказаної суми [PERSON] власноручно написав розписку та підписав таку(а.с.6). Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 27.07.2024 вбачається, що відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, актовий запис №1686. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] »(а.с.9). Відповідно до копії Шлюбного договору від 05.07.2024 вбачається, що між [PERSON] (Чоловік) та [PERSON] (Дружина) укладено договір, який було посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Василюком В.М. та зареєстровано в реєстрі за №4331(а.с.8). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 406336165 від 03.12.2024 вбачається, що накладено арешт на все нерухоме майно [PERSON] (а.с.11). Згідно із виписки про надходження по картці/рахунку [NUMBER] ( [NUMBER] ) за договором SAMDNWFC00052624924 від 12.07.2019 за період 01.03.2024 25.09.2024 вбачається, що Н. Грушці неодноразово здійснювалися зарахування переказів(виплат) та остання отримала 1 748 912,06 грн доходу(а.с.61-64). Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 02.11.2024 встановлено, що [PERSON] є фізичною особою підприємцем(а.с.65-67). Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України (далі ЦК України), Сімейного кодексу України (далі СК України), Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частина 3 статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з частинами 1, 2 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Частина 3 статті 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з положеннями частин 1-4 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів(ч.1 ст. 89 ЦПК України). Частинами 1, 9 статті 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя. Договір, в тому числі шлюбний договір, насамперед є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містить стаття 372 ЦК України. Положення статей 92,93 СК України надають подружжю право укладати шлюбний договір, яким будуть регулюватися майнові відносини між ними, а також визначатися їхні майнові права та обов`язки. Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них (частини перша та друга статті 97 СК України). Верховний Суд у Постанові від 28 квітня 2021 року у справі № 320/3970/18 виснував, що відповідно до статті 97 СК України у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім`ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. У шлюбному договорі сторони можуть передбачити використання належного їм обом або одному з них майна для забезпечення потреб їхніх дітей, а також інших осіб. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства. Отже, окрім загальних вимог щодо дійсності правочинів, встановлених ЦК України, частини четверта та п`ята статті 93 СК України встановлюють спеціальні обмеження, щодо можливих умов шлюбного договору. Верховний Суд виходить з того, що системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що свобода договору у регулюванні майнових відносин між подружжям є істотно обмеженою. Такі сторони не вправі у договорах між собою визначати такі умови, реалізація яких призводитиме до істотного дисбалансу між правами та обов`язками кожного із подружжя. Відповідні правові висновки викладені і у постановах Верховного Суду України від 28 січня 2015 року у справі N 6-230цс14, Верховного Суду у справі N 201/4255/16-ц, провадження N 61-9533св19. Суд зазначає, що шлюбний договір є видом цивільного договору, тому на відносини з приводу його укладення також розповсюджуються положення статті 13 ЦК України щодо добросовісності поведінки учасників відносин, заборони зловживання правом, вимоги дотримання моральних засад суспільства тощо. Повне та беззастережне скасування у певних відносинах презумпції спільності майна, набутого подружжям під час шлюбу, є можливим виключно за умови, якщо це не призводитиме до виникнення ситуації, коли одному із подружжя передбачається передання в особисту власність фактично усього майна, набутого ними спільно за час шлюбу. Суд виходить із того, що шлюбний договір може містити особливі умови про розподіл спільного майна певним чином, відмінним від визначеного законодавством, а не запроваджувати дискримінаційну умову про безумовну передачу усього майна одному із подружжя. Частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки. Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України. Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України, підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У частинах четвертій, п`ятій статті 93 СК України є обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України. Норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права. Відповідно до частини 1 статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. У постанові Верховного Суду від 26 липня 2022 року у справі № 760/21633/15 зазначено, що «обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України». Схожі правові висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц, від 20 січня 2021 року у справі №522/24006/17, від 26 липня 2022 року у справі № 760/21633/15. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України). Аналогічний за змістом правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24.07.2019 року у справі № 405/1820/17. Під час розгляду справи суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України). У постанові від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила також, що Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду вказував, що Верховним Судом вже неодноразово застосовувалися принцип добросовісності та конструкція недопустимості зловживання цивільними правами для забезпечення прав та інтересів кредитора. Так, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції ч. 3 ст. 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора; у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17) зроблено висновок, що згідно із ч. 3ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ майна спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Водночас, за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року N 2343-XII "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом"); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року N 4452-VI "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року N 1404-VIII "Про виконавче провадження"). При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може. Застосовані судом норми права регулюють вищенаведені спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що 10.10.2023 рішенням Радехівського районного суду Львівської області по справі №451/488/23 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 150 000,00 доларів США. Рішення суду набрало законної сили 18.06.2024. 05.07.2024 між [PERSON] (Чоловік) та [PERSON] (Дружина) було укладено Шлюбний договір, який було посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Василюком В.М. та зареєстровано в реєстрі за №4331. Із аналізу умов зазначеного шлюбного договору від 05 липня 2024 року вбачається, що останній укладено після виникнення у [PERSON] права грошової вимоги до відповідача-1 [PERSON] на підставі договору позики від 11 жовтня 2022 року, оскільки [PERSON] зобов`язався повернути кошти за договором позики не пізніше одного місяця, тобто не пізніше 11 листопада 2022 року, що спростовує твердження відповідачів з приводу того, що останні діяли добросовісно. Зі змісту шлюбного договору вбачається, що його умови містять взаємні права та обов`язки сторін, і що при його укладенні сторони нотаріусом були попередньо ознайомлені з загальними вимогами чинності правочину, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно вільного волевиявлення, яке відповідає внутрішній волі як учасників цього правочин, розуміючи його природу, а також свої права та обов`язки за договором, знаходячись у зареєстрованому шлюбі та маючи на меті урегулювання майнових відносин між собою і визначення майнових прав та обов`язків. Так, [PERSON] укладаючи із дружиною [PERSON] шлюбний договір знав, що у нього наявна заборгованість за договором позики від 11.10.2022, яку останній не погасив, а тому суд приходить до висновку, що сторони шлюбного договору діяли недобросовісно, оскільки в результаті укладення шлюбного договору [PERSON] добровільно позбавлявся від частки у спільному майні. Зазначене свідчить про системність дій щодо уникнення сплати боргу, що є ознакою саме недобросовісності відповідачів та суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача [PERSON] . При цьому, судом враховано, що шлюбний договір було укладено 05 липня 2024 року, а транспортні засоби було придбано 06 липня 2024 року, 19.07.2024 та 23 серпня 2024 року. Отже, [PERSON] не визнала права власності на майно подружжя, набуте нею одноосібно. Разом з тим, суд вважає безпідставними твердження сторони відповідача про те, що [PERSON] отримує значні доходи від здійснення підприємницької діяльності, про що подав суду виписки по рахунку [PERSON] , оскільки стороною відповідача не доведено належними та попустимими доказами, що майно, набуте після укладення шлюбного договору, було придбане за власні кошти [PERSON] . Жодних доказів у підтвердження цієї обставини стороною відповідача суду не подано. Також судом враховано, що [PERSON] зареєстрована як ФОП лише 20.07.2024, тобто після укладення шлюбного договору. Крім того, пунктом 6 Шлюбного договору передбачено наступне: подружжя домовилося, що будь-які зобов`язання за договороми позики, кредитними договорами, правочинами є особистими зобов`язаннями того з подружжя, хто є стороною таких договорів. Отже, наведені дії відповідачів, вчинені після звернення [PERSON] до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором позики та ухвалення відповідного судового рішення, направлені на фіктивний перехід права власності на майно до [PERSON] з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення коштів. Таким чином, суд вважає доводи сторони відповідача про те, що оскільки спірним договором не передбачено відчуження боржником майна, чи що майно боржника переходить у власність дружини, що могло б погіршити становище боржника, а зобов`язання боржника перед кредитором (позивачем) виникли задовго до моменту реєстрації шлюбу та укладення шлюбного договору, безпідставиними, а тому дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. На підставі статей 46, 241, 258-263 ЦПКУкраїни Радехівський районний суд Львівської області,

Outcome: approved