Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

Позивач [PERSON] \~звернулася до\~суду позовом\~до [PERSON] , третя особа - Управління майном комунальної власності міста про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Прохала визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона є користувачем (наймачем) квартири [ADDRESS] , що належить до комунальної власності Полтавської територіальної громади. У вказаній квартирі зареєстровані та проживають [PERSON] та неповнолітній [PERSON] , 14.08.2008 р. Чоловік позивачки [PERSON] зареєстрований за іншою адресою, зокрема, має власне житло за адресою [ADDRESS] . Старший сини позивачки [PERSON] , був зареєстрований за даною адресою до 2012 року та у зв`язку з навчанням у м. Харкові перереєструвався за адресою [ADDRESS] у гуртожитку та після закінчення навчання та отримання диплому у 2023 році виїхав з країни на проживання до Польщі. У позивачки є бажання приватизувати та оформити право власності на квартиру, однак при зверненні до органу приватизації, їй повідомили про потенційне право її старшого сина відповідача по справі на приватизацію, не зважаючи на відсутність реєстрації за даною адресою та не проживання у квартирі та у м. Полтава з 2012 року. Позивачка зазначила, що відповідач [PERSON] не бажає брати участь у приватизації даної квартири та реєструватися в ній, проживаючи за кордоном. Єдиним способом захисту порушеного права та права на проведення приватизації без згоди старшого сина та його участі, є визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням як особа, що не проживає в квартирі більше 1 року. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 08.01.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання. 21.01.2025 року до суду надійшли пояснення від представника третьої особи Управління майном комунальної власності міста Курнакової Н., в якому зазначила, що при вирішенні справи покладається на розсуд суду з врахуванням викладеного у поясненнях та прохала розглянути справу без участі представника управління. 06.02.2025 року на адресу суду відповідач [PERSON] направив заяву про визнання позову в якій зазначив, що позов визнає, з 2012 року не проживає за адресою [ADDRESS] . Своїм правом на приватизацію зазначеної квартири разом з матір`ю та братом не бажає скористатися. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 13.02.2025 року клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів та про виклик свідків задоволено, закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача адвокат Сергієнко Т.Г., у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, надала пояснення, аналогічні викладеному у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час судового розгляду, направив 06.02.2025 р. до суду заяву про визнання позову. Представник третьої особи Управління майном комунальної власності міста в судове засідання не з`явилася, в поясненнях наданих до суду 21.01.2025 року прохала проводити розгляд справи за їх відсутності. Свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою позивачки з жовтня 1997 року. Зазначила, що у квартирі [ADDRESS] проживає позивачка, її чоловік та молодший син. Старший син приблизно у 2012 році вибув на навчання до іншого міста та з того часту у вказаному помешканні не проживає, його речей у квартирі немає. Свідок [PERSON] пояснила, що з 1998 року по 2007 рік проживала у квартирі [ADDRESS] , яку винаймала. Зараз проживають у власному будинку, але бувають у гостях у позивачки. У квартирі [ADDRESS] проживає [PERSON] з чоловіком та молодшим чином. Старший син, після закінчення школи, поїхав на навчання до м.Харкова (приблизно 2010-2011 роки) та з того часу спільно із батьками не живе та рідко їх відвідує. Суд, заслухавши позивачку, представника позивачки, свідків, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про наявність правових підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] є наймачем квартири [ADDRESS] . Як вбачається з довідки №1117 КП «ЖЕО№2» Полтавської міської ради від 14.03.2019 року [PERSON] зареєстрована у квартирі з 07.06.1996 року. Відповідно до цієї довідки син квартиронаймача - [PERSON] був зареєстрований за адресою [ADDRESS] з 07.06.1996 року та знятий з реєстрації 29.08.2012 року. Син квартиронаймача [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою з 05.09.2008 року. Згідно довідки №3109 від 14.10.2024 року виданої начальником КП «ЖЕО №2» Полтавської міської ради Ландар М.О. вбачається, що за адресою [ADDRESS] зареєстровано дві особи [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до паспорту громадянина України серії [NUMBER] [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 27.03.1996 року. Згідно технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] , замовником технічної інвентаризації або уповноважена ним особа значиться [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . З пояснень допитаних в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] вбачається, що їм відомо, що позивачка має ще одного старшого сина, який понад 10 років із батьками не проживає. Будь-якої інформації про те, що відповідачу чинили перешкоди у проживанні у спірному житлі, у них немає. Згідно відповіді Адміністрації Державної прикордонної служби України від 07.03.2025 року, вбачається, що [PERSON] , [INFO] перетнув державний кордон України в напрямку виїзд 29.12.2023 року. Конституція України закріплює право кожного на житло (ст. 47). При цьому, на державу покладено обов`язок створення умов, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Відповідно до\~ст.\~379 Цивільного кодексу\~України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Статті 61-70 ЖК України\~передбачають і встановлюють порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. Відповідно до ст.61 ЖК України\~користування жилим приміщенням в будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем\~житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем\~громадянином, на ім`я якого видано ордер. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до ст.64 ЖК України\~члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за обов`язками, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо перелічені особи перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. За положеннями\~ст. 71 ЖК України\~при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК України). Аналіз ст.\~71,\~72 ЖК України\~дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає саме на позивача обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені\~статтею 71 ЖК України\~строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10\~постанови від 12 квітня 1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо), суд може продовжити пропущений строк. Необхідно відмітити, що у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в першу чергу необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Відповідач, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Будь-яких доказів, що [PERSON] чинять перешкоди у користуванні квартирою, суду не надано. Відповідач добровільно залишив місце проживаннята не оспорює цього, про що свідчить у тому числі і його заява про визнання позовних вимог. За таких обставин суд вбачає, що відповідач [PERSON] не проживає за адресою [ADDRESS] понад шість місяців, не користується цим житлом та не сплачує за житлово-комунальні послуги, що у свою чергу порушує право позивача. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з урахуванням досліджених у судовому засіданні доказів.

Outcome: approved