Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-03 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся в суд з даним позовом, в якому просить ухвалити рішення суду, яким стягнути з відповідача на його користь заборгованість за борговими розписками та судові витрати зі сплати судового збору. В обгрунтування поданого позову [PERSON] зазначає, що ним особисто було передано в борг відповідачу грошові кошти 24.05.2021 в сумі 40000 грн. 20.07.2021 року грошові кошти в сумі 1726 доларів США, що станом на 26.10.2023 року, складає 63053,85 грн. На підтвердження отримання коштів відповідачем було надано особисті письмові розписки від 24.05.2021 та 20.07.2021 із зазначенням умов їх повернення. Незважаючи на досить тривалий час користування позикою відповідач не повернув позивачу кошти. Листом вимогою від 20.03.2023 року, позивачем було повідомлено відповідача про необхідність повернення коштів. Відповідач даний лист отримав 10.04.2023, однак кошти не повернув та жодних пояснень не надав про причини такого неповернення. Відповідач не зважаючи на встановлений та погоджений порядок та умови повернення грошових коштів уникає від виконання зобов`язання. Позивач користуючись своїм правом, передбаченим ч.2 ст. 625 ЦКУ просить стягнути з відповідача на свою користь суму боргу та відповідну суму процентів за фактичну кількість днів користування позикою за межами розписки. Вказані обставини стали причиною звернення [PERSON] до суду з позовом. Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 20.11.2023 відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. Позивач, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач, [PERSON] , також в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. Враховуючи те, що відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та усі зібрані по справі докази, давши їм оцінку в сукупності, суд дійшов наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст.4, ч. 1 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до оригіналу розписки від 20.07.2021 [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 1726 доларів США, які зобов`язався повернути до 30.10.2021. Відповідно до оригіналу розписки від 24.05.2021 [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 40000 грн., які зобов`язався повернути до 30.09.2021. Оригінали розписок долучено до матеріалів справи. Згідно листа вимоги про оплату боргу від 20.03.2023, позивач, [PERSON] письмово звертався до [PERSON] з вимогою повернути борг, який останній отримав особисто 10.04.2023. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року № 6-996 цс 17 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712 цс 19), від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18 (провадження № 14-48 цс 21). Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом враховується, що позивачем на підтвердження позовних вимог було надано оригінали боргових розписок. Написані відповідачем розписки містить прізвище, ім`я, по батькові позичальника та позикодавця, суму позики, період повернення. Ураховуючи викладене, суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, приходить до обґрунтованого висновку про те, що відповідач, як позичальник, належним чином взяті на себе зобов`язання за договорами позики, укладеними 20.07.2021 та 24.05.2021 з [PERSON] не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача. Слід зазначити також, сам факт наявності у позивача розписок підтверджує виникнення між сторонами правовідносин щодо отримання позики відповідачем. Задовольняючи позовні вимоги про стягнення боргу в іноземній валюті, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Такі випадки передбачені ст.193, ч.4 ст.524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року №959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України від 21.06.2018 №2473-VIII «Про валюту і валютні операції». Ст.524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Щодо стягнення трьох відсотків річних за несвоєчасне повернення позики, суд зазначає наступне. За положеннями частини другої ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до наданого позивачем розрахунку правильно розрахував три відсотки річних за несвоєчасне повернення позики, а тому суд приходить до висновку про задоволення позову і в цій частині. З урахуванням наведених норм та з огляду на встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення вимог позивача в повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат по справі, то відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати зі сплати судового збору, в розмірі 2147,20 грн.

Outcome: approved