Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення нарахованих 3% відсотків річних за порушення грошового зобов`язання в розмірі 4880,28 доларів США. Позовні вимоги мотивовано тим, що 23.04.2007 між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», був укладений Кредитний договір №CNL-B00/074/2007, за умовами якого Банк надав [PERSON] кредит у розмірі 198 000 доларів США, з яких: перший транш в сумі 32666,67 доларів США на погашення поточної заборгованості Позичальника перед Кредитором першої черги за Кредитним договором та другий транш в сумі 165333,33 доларів США на купівлю нерухомого майна, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 4,99 % річних + FIDR, строком до 22.04.2032 року. 24.04.2007 року, 09.04.2009 року, 10.09.2009 року, 10.09.2009 року та 10.03.2010 року було укладено додаткові договори до Кредитного договору № CNL-B00/074/2007 від 23.04.2007 року. 18.03.2011 року між ПАТ «ОТП банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено Договір про відступлення прав-вимог, відповідно до якого відступалися права-вимоги за кредитним договором № МL708/023/2008, який був укладений між банком та відповідачем. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.09.2014 по справі № 127/13757/13-ц позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково. Вирішено стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за Кредитним договором № CNL-B00/074/2007 від 23.04.2007 року (з додатковими угодами) у розмірі 3738455,84 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 1471831,02 грн., що еквівалентно 184140,00 доларів США; заборгованість за процентами за користування кредитом - 266624,82 грн, що еквівалентно 33357,29 доларів США, пеня- 2000000 грн. 28.06.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» було укладено Договір факторингу, відповідно до якого право вимоги за Кредитним договором №CNL-B00/074/2007 від 23.04.2007 перейшло до ТОВ «Діджи Фінанс». 27.08.2024 Вінницьким міським судом Вінницької області винесено ухвалу, якою заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» про замiну сторони у виконавчому провадженні задоволено. [PERSON] не погодилась з ухвалою та подала апеляційну скаргу. 29.10.2024 року Вінницьким апеляційним судом винесено постанову, якою апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а ухвалу від 27.08.2024 без змін. Наразі в Автоматизованій системі виконавчого провадження знаходиться відкрите виконавче провадження № 64942719, що свідчить про те, що рішення по справі № 127/13757/13-ц не виконано. У зв`язку з тим, що рішення суду про стягнення з відповідача заборгованості набрало законної сили, однак до цього часу не виконане в повному обсязі, сума заборгованості не сплачена, позивачем відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України здійснено нарахування 3% річних від простроченої суми за період з 23.02.2019 по 22.11.2019 у сумі 4880,28 доларів США. За таких обставин позивач просив стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та судові витрати. Ухвалою суду від 06.12.2024 призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін, призначено розгляд справи по суті. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. 24.01.2025 представник відповідача [PERSON] адвокат Шиманський В.М. подав до суду заяву, в якій зазначив, що відповідач не визнає позовних вимог, з огляду на наступне. Відповідно до змісту позовних вимог вбачається, що позивач відповідно до ст. 625 ЦК України нарахував штрафні санкції за невиконання рішення суду від 26.09.2014 року: - 4 880,28 доларів США за період з 23.02.2019 до 22.11.2019 року. Разом з тим є незрозумілим, яким чином Позивач рахує 3% річних у доларах США, якщо рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.09.2014 року по справі № 127/13757/13-ц заборгованість стягнута у гривні, зокрема 3 738 455,84 грн. Тобто рішенням суду фактично зафіксовано суму боргу у національній валюті, - Гривні, відповідно подальше нарахування штрафних санкцій у іноземній валюті є протиправним. У відповідності до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, яка погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. З огляну на позовну заяву ТОВ «Діджи Фінанс» подану у даній справі вбачається, що вона сформована та подана 26.11.2024 року через систему Електронний суд, відповідно максимально можливий строк за який позивач мав право рахувати штрафні санкції є 26.11.2021 року з урахуванням вищенаведеної судової практики, яка зазначається самим позивачем у своєму позові. Враховуючи наведене у Позивача відсутні підстави задля задоволення вказаного позову. 05.02.2025 представник позивача подала додаткові пояснення по справі, відповідно до яких просила залишити без розгляду пояснення щодо позовних вимог від 24.01.2025, а позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 06.02.2025 ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Шиманського В.М. про об`єднання цивільних позовів в одне провадження відмовлено. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в прохальній частині позовної заяви зазначено про розгляд справи у його відсутність. Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник віжповідача [PERSON] адвокат Шиманський В.М. подав заяву, в якій розгляд справи просив проводи у відсутність сторони відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до наступного. Судом встановлено, що 26.09.2014 рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у справі №127/13757/13-ц позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за Кредитним договором № CNL-B00/074/2007 від 23.04.2007 року (з додатковими угодами) у розмірі 3738455,84 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 1471831,02 грн, що еквівалентно 184140,00 доларів США; заборгованість за процентами за користування кредитом 266624,82 грн, що еквівалентно 33357,29 доларів США, пеня 2000000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовити. Стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» 1700 грн судового збору та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Рішення набрало законної сили 20.11.2014. 27.08.2024 ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області по справі №127/13757/13-ц, яка залишена без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 29.10.2024, замінено стягувача Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» при виконанні виконавчого листа №127/13757/13-ц, виданого 19.05.2015 року Вінницьким міським судом Вінницької області по цивільній справі №127/13757/13-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ОТП Факторинг Україна до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами. Наразі в Автоматизованій системі виконавчого провадження знаходиться відкрите виконавче провадження №64942719, що свідчить про те, що рішення по справі №127/13757/13-ц не виконано. Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання щодо стягнення заборгованості за рішенням суду, яке набрало законної сили. Зобов`язання виникають з підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із частиною першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною першою статті 623 ЦК України передбачено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз наведених положень дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України 625 цього Кодексу, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до ст. 526, 599 ЦК України. Тобто, за змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до статті 526, 599 ЦК України. Таким чином, позивач відповідно до зазначеної норми має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання навіть після рішення суду. Зі змісту позовної заяви про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, вбачається, що позовні вимоги обґрунтовані невиконанням рішення суду, а саме в період часу після винесення судового рішення - з 23.02.2019 по 22.11.2019. Відтак, при нарахуванні 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання слід виходити з суми заборгованості, встановленої рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у справі №127/13757/13-ц від 26.09.2014. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у справі №127/13757/13-ц від 26.09.2014 із [PERSON] стягнуто заборгованість у валюті гривні України, що в цілому становить 3738455,84 грн. Передбачений частиною 2 статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту визнання судовим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.09.2014 у справі №127/13757/13-ц факту існування цього грошового зобов`язання. Враховуючи те, що зобов`язання між сторонами встановлено рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.09.2014 у справі №127/13757/13-ц, а відповідач прострочила виконання грошового зобов`язання, що нею не спростовано, тому наявні підстави про застосування до спірних правовідносин частини 2 статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних на суму боргу за період прострочення з 23.02.2019 по 22.11.2019. Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц , при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні. Враховуючи викладене вище, суд зазначає, що позивач має право на стягнення з відповідача трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання від визначеної у рішенні Вінницького міського суду Вінницької області у справі №127/13757/13-ц від 26.09.2014 суми заборгованості у розмірі 3738455,84 грн. Таким чином, суд не може погодитись із наведеним позивачем розрахунком 3% річних від визначеної ним суми прострочення у розмірі 217497,29 доларів США. Так, розрахунок 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 23.02.2019 по 22.11.2019 (період визначений позивачем в позовній заяві) слід здійснювати наступним чином: з 23.02.2019 по 22.11.2019 - 3738455,84 грн (прострочена сума, визначена судовим рішенням) х 273 (кількість днів прострочення) х 3 (% річних) : 100 : 365 (кількість днів у році) = 83 884,80 грн. Водночас представник відповідача зазначив, що позовна заява подана 26.11.2024, тоді як максимально можливий строк за який позивач мав право рахувати штрафні санкції є 26.11.2021, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Для подачі позовної заяви про стягнення 3% річних застосовується загальна позовна давність. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року по справі № 127/15672/16-ц (провадження №14-254цс19). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до частин першої, п`ятої статті 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого: "12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину." Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року №392, враховуючи зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року № 500. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі 679/1136/21 зазначено, що: «У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». Крім того, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-IX від 15.03.2022, який набрав чинності 17.03.2022, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії"(у редакції чинній на момент подання позовної заяви). Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного станув Україні» (із змінами), в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який в подальшому продовжено та триває на даний час. Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини. Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та у період ведення воєнного стану, цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, суд дійшов висновку, що у даній справі підлягають застосуванню пункти 12, 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України щодо продовження строків позовної давності. Таким чином, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України, надіславши позов засобами поштового зв`язку 26.11.2024, тоді як його право на звернення стягнення обмежується строком загальної позовної давності тривалістю у три роки, при цьому вказаний строк, з огляду на застосування пунктів 12, 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України підлягає продовженню у межах трьох років до введення на всій території України карантину у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Отже, з огляду на продовження строку позовної давності на строк дії карантину та на період ведення воєнного стану, суд вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущений, тому відсутні підстави для застосування строку позовної давності до спірних правовідносин. З огляду на вищевикладене, належним чином оцінивши наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов до висновку про те, що відповідач свої грошові зобов`язання належним чином не виконала, існує порушення виконання зобов`язань, тому порушене право позивача підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за період з 23.02.2019 по 22.11.2019 у розмірі 83 884,80 грн. Крім того, згідно положень ст. 141 ЦПК України, зважаючи на часткове задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1010,62 грн судового збору (з урахуванням понижуючого коефіцієнта). Щодо витрат на правничу допомогу, то суд враховує, що відповідно до ст.131 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з врахуванням чинників по фактичним обставинам, визначеним частиною четвертою вказаної статті. Відповідно до ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами; обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом установленого строку така заява залишається без розгляду. При цьому, як зазначалося вище, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Аналогічна позиція висловлена у постанова ВП ВС від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Визначаючись з розподілом витрат на правничу допомогу, суд враховує, що позивач скористався допомогою адвоката, про що свідчить наступне. 12.02.2024 між позивачем ТОВ «Діджи Фінанас» та Адвокатським Бюро «Анастасії Міньковської» укладено договір №11 про надання правової допомоги. При цьому, 21.11.2024 було укладено Додаткову угоду №25 до Договору про надання правничої допомоги №11 від 12.02.2024 відповідно до якої адвокатським бюро прийнято зобов`язання щодо надання юридичної допомоги представництва клієнта у Вінницькому міському суді Вінницької області у справах за позовом ТОВ «Діджи Фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості відповідно до ст. 625 ЦПК України. За змістом цієї угоди сторонами погоджено, що вартість наданих юридичних послуг визначається відповідно до умов основного договору. Згідно акту про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 26.11.2024, складеного відповідно до Договору про надання правової (правничої) допомоги №11 від 12.02.2024, Додаткової угоди №25 від 21.11.2024 на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних АБ «Анастасії Міньковської» в рамках справи за позовом ТОВ «Діджи Фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості відповідно до ст. 625 ЦК України за період з 23.02.2019 р. по 22.11.2019 р., сторонами підтверджено надання Адвокатським Бюро та прийняття клієнтом правничої (правової) допомоги загальною вартістю 10000,00 грн. Також, сторони погодили, що окрім гонорару адвоката за надані послуги, у разі ухвалення позитивного рішення у суді першої інстанції позивач сплачує адвокату гонорар успіху у розмірі 5000,00 грн. Суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі N 904/4507/18 дійшла висновку про можливість існування "гонорару успіху" як форми оплати винагороди адвокату, визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як "гонорар успіху", що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини. Суд вважає, що вказані витрати позивачки на правничу допомогу пов`язані з розглядом справи, розмір останніх є обґрунтованим та пропорційним предмету спору, про їх не співмірність відповідач не заявляла, а тому підлягають розподілу між сторонами. Відтак, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, належне підтвердження позивачем понесених ним судових витрат на правничу допомогу, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача 6257,95 грн витрат на правничу допомогу пропорційно задоволеним вимогам. Також суд зауважує, що суд ухвалював рішення за відсутності учасників справи. Відповідно до положення ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, що у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На відповідне\~застосування вказаних\~положень також\~звернула увагуОб`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 5 вересня 2022 року в справі №1519/2-5034/11.

Outcome: partial