Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-03 00:00:00

24 січня 2025 року до суду надійшла вищевказана позовна заява. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що 12.07.2024 року позивач, спільно з громадською організацією «Проти придурків та ідіотів», відповідно до ст.ст. 34, 40 Конституції України, Закону України «Про звернення громадян», пп. 1 частини 1 ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації", звернулися до ДП «Ліси України», з запитом від 12.07.2024 року «12.07.24 ФДМУ запит майно ЖЛГ». Відповідачем у встановлений Законом термін жодної інформації по суті запиту не надано. Житомирський окружний адміністративний суд, посилаючись на те, що жодних доказів на підтвердження надання позивачу відповіді на його на запит та доказів отримання позивачем такої відповіді суду не надано, що свідчить про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача, рішенням від 21 жовтня 2024 у справі № 240/14486/24, задовольнив позов заявника до Державного підприємства «Ліси України», визнав протиправною бездіяльність філії «Коростенське лісомисливське господарство» ДП «Ліси України» щодо ненадання відповідь на запит [PERSON] від 12.07.2024 «12.07.24 ФДМУ запит майно ЖЛГ», зобов`язав філію «Коростенське лісомисливське господарство» ДП «Ліси України» надати [PERSON] відповідь на його запит від 12.07.2024 «12.07.24 ФДМУ запит майно ЖЛГ». До часу подання даної позовної заяви рішення суду залишилось невиконаним, звернення від 12.07.2024 року відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації" з урахуванням висновків суду не розглянуто. Протиправне ненадання обґрунтованої та чіткої, зрозумілої та вичерпної відповіді на усі, поставлені у зверненні від 12.07.2024 року, питання (із урахуванням суті відповідного звернення та на підставі його ґрунтовного і всебічного вивчення), що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя (як внаслідок порушення прав ДПЛУ, так і внаслідок позовів до суду для усунення бездіяльності відповідача), до порушення стосунків з оточуючими людьми, необхідності неодноразового повторного звернення для встановлення істини в справі та доказування для вирішення питання протиправної бездіяльності, витрачання особистого часу, значних коштів, сили для відновлення свого порушеного права, що негативно відобразилось на психоемоційному стані, що завдало позивачу моральної шкоди. Внаслідок чого позивач змушений звертатись до суду з даною позовною заявою про визнання завдання моральної шкоди та її стягнення з відповідача. Просив суд визнати, що ненаданням Державним підприємством «Ліси України» обґрунтованої, чіткої, зрозумілої та вичерпної відповіді на усі питання, поставлені у зверненні від 12.07.2024 року завдано [PERSON] моральної шкоди. Стягнути з Державного підприємства «Ліси України» на користь [PERSON] кошти на відшкодування моральної шкоди в розмірі 40000 грн. Ухвалою судді від 27 січня 2025 року відкрито провадження та призначено до судового розгляду за правилами за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 12 лютого 2025 року від представника відповідача до суду надійшов відзив по справі, в якому зазначено, що 08.11.2024 філією «Коростенське лісомисливське господарство» на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 21.10.20204 № 240/14486/24 надана відповідь № 2210 за підписом директора філії на запит [PERSON] та Громадської організації «Проти придурків та ідіотів» б/н від 12.07.2024 та повідомлено, що запитувані відомості та копія протоколу у філії відсутні. Відповідь направлена на електронну пошту, що була зазначена у запиті. Позивачем в позові зокрема зазначається: «Протиправне ненадання обґрунтованої та чіткої, зрозумілої та вичерпної відповіді на усі, поставлені у зверненні від 12.07.2024, питання (із урахуванням суті відповідного звернення та на підставі його ґрунтовного і всебічного вивчення), що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя (як внаслідок порушення прав ДПЛУ, так і внаслідок позовів до суду для усунення бездіяльності відповіді), до порушення стосунків з оточуючими людьми, необхідності неодноразового повторного звернення для встановлення істини в справі та доказування для вирішення питання протиправної бездіяльності, витрачання особистого часу значних коштів, сили для відновлення свого порушеного права, що негативного відобразилось та психоемоційного стані, що завдало позивачу моральної шкоди. Внаслідок чого позивач змушений звертатись до суду з даною заявою про визнання завдання моральної шкоди та її стягнення з відповідача». Отже [PERSON] мав право на отримання публічної інформації, однак Цивільним кодексом України встановлені межі здійснення цивільних прав, відповідно до яких не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч.3 ст.13 ЦК). Наразі в судах різних інстанцій та юрисдикцій перебуває: 8 (вісім) судових справ за позовами щодо оскарження відповідей на запити про надання публічної інформації, що були подані [PERSON] до ДП «Ліси України», зокрема в Житомирському окружному адміністративному суді: №240/2985/25, №240/2957/25, № 240/2038/25, № 240/2039/25, № 240/15250/24, № 240/15266/24, №240/15261/24, №240/15254/24, а ще додатково в Печерському районному суді міста Києва в провадженні перебуває дві цивільні справи №757/3064/25-ц та № 757/3065/25-ц. Загальна кількість запитів на публічну інформацію, поданих [PERSON] до ДП «Ліси України» протягом 2024 - 2025 років становить 29 штук. Зазначені обставини щодо відсутності у позивача будь-якого особистого зв`язку з ДП «Ліси України», адже він не є працівником або колишнім працівником підприємства, орендарем майна тощо, а також відомості про судові спори, які розпочинаються ним одразу після отримання відповідей, свідчать про зловживання позивачем своїм правом, оскільки відсутні обставини, які б свідчили про те, що запитувана інформація мала значення для його особистості. Також нібито заподіяна державним підприємством позивачу моральна шкода спростовується тим, що він постійно готує таку велику кількість процесуальних документів по всій території України, тобто позивач фактично знаходиться у працездатному стані з стійкою психоемоційною напругою, сконцентрованістю, уважністю до деталей, постійним контролем строків виконання документів. Тому представник відповідача вважає, що позивач зловживає своїми правами, подаючи аналогічні позови. Зокрема до відповідачів: Солом`янський суд м. Києва у справі № 240/26534/22, Міністерство внутрішніх справ України у справі №240/40326/21, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру у справі №240/16494/22, ПАТ «Коростишівгаз» у справах №240/24544/22, № 240/546/22, №240/547/22, Коростишівська міська рада у справі № 240/23532/23 та багато інших. З відкритої інформації, яка розміщена в Єдиному реєстрі судових рішень та на сайті court.gov.ua - «Стан розгляду справ», можливо зробити висновки, що така діяльність [PERSON] , в частині подання запитів на публічну інформацію, а згодом і позовних заяв до суду, носить довготривалий, цілеспрямований і професійний характер. Крім того, розмір грошової компенсації повинен компенсувати моральні страждання особи, якщо вони доведені відповідними доказами, однак не повинен призводити до її збагачення. При цьому, в порушення норм ЦПК України, що стосується доказів, позивачем не надано жодного документу, який підтверджує нібито завданої відповідачем моральної шкоди у розмірі 40 000 грн. 12 лютого 2025 року від позивача надійшли додаткові пояснення, в яких останній просив визнати такими, що суперечать обставинам справи, необґрунтованими нормами права доводи, викладені у позовну заяву. 17 лютого 2025 року від позивача надійшли додаткові пояснення. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 21.10.2024 року у справі № 240/14486/24 визнано протиправною бездіяльність філії «Коростенське лісомисливське господарство» ДП «Ліси України» щодо ненадання відповідь на запит [PERSON] від 12.07.2024 «12.07.24 ФДМУ запит майно ЖЛГ». Зобов`язано філію «Коростенське лісомисливське господарство» ДП «Ліси України» надати [PERSON] відповідь на його запит від 12.07.2024 «12.07.24 ФДМУ запит майно ЖЛГ». ДП «Ліси України» 08.11.2024 року за № 2210 на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду у справі № 240/14486/24 від 21.10.2024 року року, надало відповідь на запит про доступ до публічної інформації у відповідності до вимог ЗУ «Про доступ до публічної інформації», що міститься у запиті від 12.07.2024 «12.07.24 ФДМУ запит майно ЖЛГ». Відповідно до статті 24 Закону України «Про доступ до публічної інформації» відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень: ненадання відповіді на запит; ненадання інформації на запит; безпідставна відмова у задоволенні запиту на інформацію; не оприлюднення інформації відповідно до статті 15 цього Закону; надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації; несвоєчасне надання інформації; необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом; нездійснення реєстрації документів; навмисне приховування або знищення інформації чи документів. Особи, на думку яких їх права та законні інтереси порушені розпорядниками інформації, мають право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку, визначеному законом. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Однак ця норма встановлює лише загальні правові засади відшкодування зазначеної шкоди. Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Змістом статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною дією чи бездіяльністю і негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. У відповідності до роз`яснень у п.п.1 п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за №4 від 31.03.1995 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Позивач, як на підставу задоволення позову, посилається на наявність рішення суду, яким визнано протиправну бездіяльність ДП «Ліси України» щодо ненадання відповіді на запит. Зазначає, що змушений захищати своє порушене право, що вимагало зусиль для організації його часу, побуту, значних коштів, сили на відновлення порушеного права, що негативно відобразилось на його психоемоційному стані, порушення стосунків з оточуючими. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) ( п.8 ч. 2 ст. 2 КАС України). Суд, вважає, що наявність судового рішення про визнання протиправною бездіяльності ДП «Ліси України», не може бути підставою для задоволення позову, оскільки даним рішенням не встановлюється безумовна доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності заподіяння моральної шкоди. Також, позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому або членам його сім`ї душевних страждань протиправною бездіяльністю відповідача у справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що стали наслідком протиправної бездіяльності відповідача, передбачених ч.2 ст.23 ЦК України. Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення від 25.10.1993 у справі «Гольм проти Швеції», від 29.11.1996 у справі «Саундерс проти Сполученого Королівства», від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії», від 13.07.2006 у справі «Сілін проти України» визнання порушення прав особи неправомірними діями інших осіб само по собі є достатньою справедливою сатисфакцією за моральну шкоду спричинену такими діями. Отже, позивачем не надано суду жодного доказу спричинення йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між встановленим порушенням та заявленою моральною шкодою в розмірі 40 000 грн., як і не обґрунтовано сам розмір моральної шкоди. Враховуючи вищевикладене, та те, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факт заподіяння ДП «Ліси України» моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправною бездіяльністю заподіювача, а також не обґрунтовано, з чого позивач виходив при визначенні розміру заподіяної йому шкоди, а тому суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди необхідно відмовити в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, у ч. 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, розглядаючи даний спір, повно та всебічно дослідивши і оцінивши обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що в порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України позивачем не доведено належними та допустимими доказами фактів, на які він посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, а відтак, і підстав для задоволення позовних вимог суд не вбачає, що є наслідком відмови в їх задоволенні.

Outcome: dismissed