Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

У серпні 2023 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому просила: - визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку від 19 червня 2020 року, укладений між нею та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Бурлакою О.В., зареєстрований у реєстрі № 2723; - визнати дійсним договір купівлі-продажу земельних ділянок від 19 червня 2020 року, укладений між нею та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Бурлакою О.В., зареєстрований у реєстрі № 2722; - визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Саверою М.В., зареєстрований у реєстрі № 633. В обґрунтування вимог зазначається, що позивач у справі є самотньою людиною похилого віку, яка маючи потребу у сторонньому догляді, домовилася з [PERSON] з питань укладення договору довічного утримання. З метою підготовки до укладення вказаного правочину, позивач віддала [PERSON] правовстановлюючі документи на належне їй нерухоме майно, а саме на будинок [ADDRESS] , земельну ділянку, площею 0,1500 га, кадастровий номер: 3221281201:01:056:0031, що розташована за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 0,1500 га, кадастровий номер: 3221281201:01:056:0032, що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, селище міського типу Велика Димерка. 19 червня 2020 року позивач спільно з відповідачем прибула до приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Бурлаки О.В. для посвідчення, як вона розуміла, договору довічного утримання. Зі змістом договорів про відчуження майна позивач не ознайомлювалася, так як вважала, що вчиняє договір довічного утримання. 23 червня 2023 року невідома особа перекинула їй через огорожу договори купівлі-продажу вищевказаних земельних ділянок та житлового будинку від 19 жовтня 2020 року, укладені між нею та [PERSON] та договори купівлі-продажу від 25 лютого 2021 року, укладені між [PERSON] та [PERSON] . Позивач зазначає, що усі сторони спірних правочинів знайомі між собою та перебувають у родинних стосунках. При вчиненні оспорюваних правочинів позивач помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, її волевиявлення при вчиненні правочинів не було вільним і не відповідало внутрішній волі, що є підставою для визнання оспорюваних договорів купівлі-продажу недійсними на підставі частини першої статті 215 та частини першої статті 229 ЦК України. З підстав визнання правочинів недійсними, позивач звернулася до суду. Ухвалою суду від 02 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалами суду від 23 жовтня 2023 року витребувано докази у справі. 27 березня 2024 року позивач подала до суду заяву про зміну предмету позову, в якій просить: - визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку від 19 червня 2020 року, укладений між нею та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Бурлакою О.В., зареєстрований у реєстрі № 2723; - визнати дійсним договір купівлі-продажу земельних ділянок від 19 червня 2020 року, укладений між нею та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Бурлакою О.В., зареєстрований у реєстрі № 2722; - визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 25 березня 2021 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Саверою М.В., зареєстрований у реєстрі № 633; - визнати недійсним договір купівлі-продажу земельних ділянок від 25 березня 2021 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Саверою М.В., зареєстрований у реєстрі № 637. Ухвалою суду від 16 вересня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, дала пояснення аналогічні фабулі позовної заяви. Додала, що при укладенні договору нотаріус їй нічого не пояснював, вона думала, що підписує договір довічного утримання. Коштів від продажу майна від [PERSON] не отримувала. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, пояснив, що відповідач скористалася ситуацією, що позивач має вади зору та здійснила відчуження майна у спосіб укладення договору купівлі-продажу, а не договору довічного утримання як розуміла позивач. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, пояснив, що до 2023 року позивач не знала, що її майно на підставі договору купівлі-продажу відчужено на користь відповідача [PERSON] , яка є родичкою позивача. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник адвокат Бойко Л.В. позовні вимоги не визнали, просили відмовити у задоволенні позову за недоведеністю. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Вислухавши пояснення позивача та її представників, заперечення відповідачів та представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що 19 червня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Бурлакою О.В., зареєстрований у реєстрі № 2723. Відповідно до пункту 1.1 договору купівлі-продажу [PERSON] передала у власність (продала), а [PERSON] , прийняла у власність (купила) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Пунктами 2.1 та 2.2 договору передбачено, що цей продаж за домовленістю сторін вчиняється на суму 192\~066 грн. 00 коп., яку продавець одержала від покупця до підписання цього договору у спосіб, визначений чинним законодавством України. Підписання цього договору буде свідчити про те, що розрахунки за житловий будинок здійснені повністю та відсутність претензії до покупця по оплаті з боку продавця. Правові наслідки укриття розміру дійсної продажної ціни відчужуваного майна покупцю та продавцю нотаріусом роз`яснено. Згідно з пунктом 4.10 договору [PERSON] та [PERSON] , підписуючи цей договір, заявляють про дійсність своїх намірів здійснити цей договір купівлі-продажу житлового будинку, про відсутність заперечень щодо кожної з умов цього договору, зі змістом договору ознайомлені. Відповідно до пункту 7.3 договору у зв`язку зі слабим зором [PERSON] договір до його підписання сторонами уголос прочитаний [PERSON] [PERSON] приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області. 19 червня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельних ділянок, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Бурлакою О.В., зареєстрований у реєстрі № 2722. Згідно з пунктом 1.1 вказаного договору [PERSON] передала у власність (продала), а [PERSON] прийняла у власність (купила) земельні ділянки, площею 0,1500 га, кадастровий номер: 3221281201:01:056:0031, що розташована за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 0,1500, кадастровий номер: 3221281201:01:056:0032, що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, селище міського типу Велика Димерка. Згідно з пунктом 2.1 вказаного договору продаж земельних ділянок за домовленістю сторін проводиться на суму 123\~039 грн. 00 коп., а саме 90\~024 грн. 00 коп. за земельну ділянку, площею 0,1500 га, за земельну ділянку, площею 0,1500 га, 33\~015 грн. 00 коп., за земельну ділянку, площею 0,1500 га, яку продавець отримала від покупця до підписання цього договору у спосіб, визначений чинним законодавством України. Підписання цього договору буде свідчити про те, що розрахунки за житловий будинок здійснені повністю та про відсутність претензій до покупця по оплаті з боку продавця. Правові наслідки укриття розміру дійсної продажної ціни відчужуваного майна покупцю та продавцю нотаріусом роз`яснено (пункт 2.2 договору купівлі-продажу земельних ділянок). Пунктом 6.11 договору визначено, що у зв`язку зі слабим зором [PERSON] договір до його підписання сторонами уголос прочитаний [PERSON] [PERSON] приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області. Згідно з пунктом 6.12 [PERSON] та [PERSON] , підписуючи цей договір, заявляють про дійсність своїх намірів здійснити цей договір купівлі-продажу житлового будинку, про відсутність заперечень щодо кожної з умов цього договору, зі змістом договору ознайомлені. З матеріалів справи вбачається, що 25 березня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку від 25 березня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Саверою М.В., зареєстрований у реєстрі № 633, а також договір купівлі-продажу земельних ділянок, посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Саверою М.В., зареєстрований у реєстрі № 637. Предметом вказаних договорів є житловий будинок [ADDRESS] , земельна ділянка, площею 0,1500 га, кадастровий номер: 3221281201:01:056:0031, що розташована за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка, площею 0,1500 га, кадастровий номер: 3221281201:01:056:0032, що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, селище міського типу Велика Димерка. Заявляючи вимогу про визнання правочинів недійсними, позивач посилається на похилий вік та існування попередньої домовленості щодо укладення договору довічного утримання. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/ припинення прав взагалі). У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах. Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України, в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 01 грудня 2022 року у справі № 335/15805/17 (провадження № 61-7595св22) зазначено, що: тлумачення статті 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20 (провадження № 61-7209св22) зазначено, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)». Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України). Позивач пояснювала свої вимоги помилкою щодо природи правочину, оскільки, будучи особою похилого віку, мала на меті укладення договору довічного утримання, мотивом укладення договору стало отримання матеріального забезпечення та стороннього догляду. Відповідно до паспорту громадянина України серії [NUMBER] , позивач [PERSON] народилася [INFO] . На момент укладення спірних договорів від 19 червня 2020 року їй виповнилося 80 років. Місце проживання позивача з 29 жовтня 1963 року значиться: [ADDRESS] . При зверненні до суду з даним позовом позивач зазначила вказану адресу місцем свого проживання. Тобто з часу укладення спірних договорів 19 червня 2020 року місце проживання позивача не змінилося. [PERSON] зазначає, що про наявність договорів купівлі-продажу вона дізналася лише у 2023 році, отже до 2023 року жодних обставин, які б давали їй підстави для сумнівів щодо змісту вчинених нею правочинів не існувало. З даним позовом до суду позивач звернулася у серпні 2023 року. Сам по собі факт похилого віку та наявність захворювання зору не свідчить про укладення договору купівлі-продажу під впливом помилки. При цьому суд звертає увагу, що при посвідченні спірних правочинів враховано наявність у позивача хвороби зору у зв`язку з чим їй уголос, приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Бурлакою О.В., прочитано зміст договорів, про що зазначено у його умовах. Суд також враховує, що учасники у справі є родичами. У змісті оспорюваних договорів зазначено про проведення розрахунку до підписання договорів у спосіб, визначений чинним законодавством. Відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Таким чином, положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року в справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19)). При розгляді справи по суті судом не здобуто належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності волі у позивача під час укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу, зокрема, неправильного сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Вік позивача, її стан здоров`я, самі по собі та без доведення наявності такої вади волі у продавця як помилки під час укладення оспорюваних договорів не можуть бути самодостатніми підставами для визнання таких договорів недійсним. Наступна зміна рішення позивача або ставлення її до наслідків після укладення таких правочинів не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у неї станом на момент укладення оспорюваних правочинів. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочинів повинні існувати саме на момент їх укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладених правочинів, що виникли після моменту укладення, не впливають на їх дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для їх розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. За встановлених фактичних обставин справи суд дійшов висновку, що позивач змінила наміри щодо відчуження майна після укладення договорів купівлі-продажу у 2023 році, що не може свідчити про помилку щодо правової природи договорів під час укладення таких правочинів. Враховуючи, що підстави для визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 19 червня 2020 року відсутні, вимога позивача про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 25 березня 2021 року, укладених між [PERSON] та [PERSON] задоволенню також не підлягає. При зверненні до суду з даним позовом позивач [PERSON] судовий збір не сплатила. З огляду на необґрунтованість даного позову та відсутність підстав для його задоволення, стягненню з позивача на користь держави підлягає судовий збір.

Outcome: approved