Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-16 00:00:00

08.10.2024 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, у якому просить визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька позивачки [PERSON] , який помер [INFO] , терміном два місяці з часу набрання рішенням суду законної сили. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що [INFO] помер батько позивачки [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина на частину кв. [ADDRESS] . У лютому 2024 року позивачка звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак постановою нотаріуса від 03.04.2024 року відмовлено у вчиненні нотаріальних дій через пропуск позивачкою встановленого законом строку для подання заяви про прийняття спадщини. Позивачка вказує, що не змогла вчасно подати заяву про прийняття спадщини, оскільки 13.06.2021 року на позивачку напали три сторожові собаки, які нанесли їй близько 51 укусу, спричинивши тілесні ушкодження середньої тяжкості. Вказана подія призвела до стійких змін у індивідуально-психологічних особливостях організму позивачки, спричинила негативний вплив на емоційний стан, зумовила порушення у сферах життєдіяльності, фізичному і психологічному стані, змінила життєвий уклад, що більш ніж 1,5 роки унеможливлювало повноцінне функціонування та адекватне сприйняття реальності. Позивачка отримала суттєвий психотравмуючий вплив ситуації та значний ступінь ураження особистості. До всього цього додались психічні потрясіння від військової агресії рф. Смерть батька, ураховуючи що до цього померла ще й мати позивачки, майже взагалі вивела останню зі здорового глузду, адже позивачка не має чоловіка і захисту ні від кого чекати, матеріально розрахувати ні на кого. У такому важкому стані не можливо було мислити свідомо про спадщину, терміни і все, що з цим пов`язано. Ухвалою суду від 14.10.2024 року відкрите провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 10.12.2024 року закрите підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні та витребувано матеріали спадкової справи. 23.12.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просить прийняти рішення відповідно до вимог діючого законодавства України. До початку проведення судового засідання представник позивача звернувся до суду з заявою, у якій просить проводити розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у відзиві на позовну заяву міститься клопотання сторони відповідача про розгляду справи без участі представника. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як убачається з матеріалів справи, позивачка є дочкою [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про її народження (а.с. 10). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 11). Вбачається, що у 2006 році позивачка розлучилась зі своїм чоловіком [PERSON] (а.с. 12). За змістом інформаційної довідки КП КМР «КМБТІ» від 12.06.2024 року, згідно з даними реєстрових книг Бюро, частина кв. [ADDRESS] , на праві власності зареєстровано за [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською районної держадміністрацією м. Києва 26.11.2002, розпорядження №58-378. Дата проведення реєстрації в Бюро 26.12.2002 за реєстровим №704 (а.с. 13). Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 26.11.2002 року, кв. [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних долях (з.б.а.с. 107). Постановою державного нотаріуса Сьомої київської державної нотаріальної контори від 03.04.2024 року позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті її батька [PERSON] , оскільки позивачкою пропущений строк для подання заяви про прийняття спадщини (а.с. 14). На підтвердження обставин щодо нанесення позивачці тілесних ушкоджень через укуси собак та подальшого лікування, позивачка надала суду медичні документи про проходження лікування, висновок експерта щодо завдання їй тілесних ушкоджень та висновок експерта від 11.10.2022 року, згідно якого ситуація, яка відбулась 13.06.2021 року є психотрамуючою для позивачки і завдала їй моральних страждань (а.с. 15-64). Також позивачка надала суду фотографії з візуальним відображенням завданих їй укусами собак ушкоджень (а.с. 66). Убачається, що вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24.04.2023 року у справі №359/5501/22 господар трьох сторожових собак породи тибетський мастиф - [PERSON] , які завдали позивачці тілесних ушкоджень, був визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 128 КК України (а.с. 76-88). Зі змісту витребуваних судом матеріалів спадкової справи щодо майна померлого [PERSON] вбачається, що ніхто окрім позивачки не звертався до органів нотаріату із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . За життя [PERSON] заповіту не складав, в кв. [ADDRESS] померлий був зареєстрований один (а.с. 105-118). Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (ст. 1220 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ст. 1223 ЦК України). Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (ст. 1258 ЦК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ст. 1268 ЦК України). Статтею 1269 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Статтею 1272 ЦК України передбачено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Отже, подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно, пропустити строк на прийняття спадщини може спадкоємець, який постійно не проживав на час відкриття спадщини зі спадкодавцем. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) спадкоємець пропустив строк для прийняття спадщини; 2) у спадкоємця були перешкоди для подання заяви для прийняття спадщини; 3) ці обставини визнані судом поважними. Вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини, суд повинен враховувати, що такі причини визначаються у кожному конкретному випадку, з огляду на обставини кожної справи. Якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини і з урахуванням конкретних фактичних обставин справи такими поважними причинами пропуску строку можуть бути: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалим відрядженням, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Оцінка поважності причин пропуску строку прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Вирішуючи питання поважності причин пропуску позивачем шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд враховує, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Принцип «пропорційності» пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Вжиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, необхідно визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 17 жовтня 2018 року у справі № 681/203/17-ц, від 01 червня 2020 року у справі № 185/777/17. Враховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, суд надавши правову оцінку наявним у справі доказам та встановленим обставинам, доходить висновку про наявність підстав для визначення позивачу додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті її батька, терміном у два місяці. Позивачка є рідною донькою померлого, тобто спадкоємцем першої черги за законом і будь-які інші особи із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до органів нотаріату не звертались. Вирішуючи питання про надання позивачу додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини суд ураховує моральний та фізичний стан позивачки спричинений їй завданим тілесними ушкодженнями нанесених укусами собак, що згідно наявної в матеріалах справи стало психотравмуючою ситуаціє та призвело до моральних страждань. Суд також ураховує посилання позивача на свій моральний стан з початком повномасштабної агресії рф, що безумовно викликає великий психологічний дискомфорт та занепокоєння. Безумовно і смерть близької людини має тяжкий негативний вплив на морально-психологічний стан особи, що викликає дезорієнтацію у діях людини стосовно необхідності визначення головних для неї дій, зокрема необхідності подати заяву про прийняття спадщини. Об`єктивно убачається, що позивачка за відсутності додаткових психологічних стресів, таких як моральні страждання через нанесені тілесні ушкодження, смерть батька, військові дії, мала б можливість подати заяву про прийняття спадщини після свого батька у визначений законом строк, а тому суд вважає, що повідомлені позивачкою обставини та їх наслідки стали для неї морально та фізично непереборними обставинами для вчасного подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька. Ураховуючи все вище викладене суд дійшов висновку, що стороною позивача доведено поважність причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, відтак позов підлягає до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved