Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-11 00:00:00

Представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Кіріченко В.М. звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 04.06.2018 року у розмірі 40081,79 грн. станом на 13.06.2023 року, яка складається з наступного: 32893,02 грн. заборгованість за кредитом; 7188,77 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом, та судового збору у розмірі 2684,00 грн. Позов мотивований тим, що [PERSON] звернулася до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву №б/н від 04.06.2018 року. Відповідачка при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою [PERSON] підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі. Виконання відповідачем договору вбачається також із виписки по рахунку та розрахунку заборгованості, де зазначені операції щодо використання кредитного ліміту, операції щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за їх користування. Позивач зазначив, що відповідно до виявленого бажання відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додається до позову, а [PERSON] надано у користування кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 33000,00 грн. Позивач вважає, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідачка зобов`язалася повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору, а саме згідно п.2.1.1.12.3. Але в процесі користування кредитним рахунком [PERSON] не надала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, в зв`язку з чим, станом на 13.06.2023 року має заборгованість 40081,79 грн., з яких: 32893,02 грн. заборгованість за кредитом, 7188,77 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом, 0,00 грн. заборгованість за комісією, 0,00 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором. На даний час відповідачка продовжує ухилятися від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за договором про надання банківських послуг, що є порушенням законних прав та інтересів АТ КБ «ПРИВАТБАНК». [PERSON] в особі представника Єланського О.Г. звернулася до суду із зустрічним позовом до АТ КБ «ПРИВАТБАНК», яким просить відмовити у задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у повному обсязі у зв`язку з необґрунтованістю та пропуском строку позовної давності та визнати кредитний договір у формі анкети-заяви №б/н від 04.06.2018 року, укладений від імені [PERSON] , із АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - нікчемним, стягнути з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь держави судові витрати по справі. Представник відповідачки за первісним позовом та позивачки за зустрічним позовом, адвокат Єланський О.Г. зазначив, що 15 червня 2022 року у період з 17 год. 22 хв. по 17 год. 26 хв. невідомими особами на ім`я [PERSON] було дистанційно відкрито кредитну картку і знято кредитних коштів на загальну суму 32893,02 грн. З приводу оформлення шахрайським способом кредиту на ім`я [PERSON] та заволодіння коштами останньою було подано до ВП №5 Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області заяву про вчинення кримінального правопорушення. За даною заявою внесено відомості до ЄРДР за №12022041540000354, за яким наразі досудове розслідування триває. Зазначає, що при дослідженні анкети-заяви №б/н від 04 червня 2018 року, а також паспорту споживчого кредиту від 17.06.2022 року встановлено, що вони підписані від імені [PERSON] з наслідуванням її підпису іншою сторонньою особою, а не нею особисто. Вважає, що в матеріалах справи відсутні докази укладення кредитного договору у формі анкети-заяви №б/н від 04.06.2018 року з використанням персональних даних [PERSON] та отримання нею кредитних коштів у сумі 33000,00 грн. Також відсутні докази того, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» виконані умови зазначеного договору та надано [PERSON] зазначений кредит. З огляду на викладене, вважає встановленим той факт, що кредитний договір у формі анкети-заяви №б/н від 04.06.2018 року є нікчемним, а позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» безпідставними. Крім того, посилається на те, що відповідно до доданих АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до матеріалів справи копій документів, від імені [PERSON] було підписано не кредитний договір, а анкету-заяву. В порушення вимог ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» їй взагалі не було повідомлено про умови надання кредиту, додані до матеріалів справи Паспорт споживчого кредиту, а також Умови та правила надання банківських послуг [PERSON] не надавалися та нею не підписувалися. Крім того, будь-які копії документів, як-то копію договору чи навіть копії анкети-заяви АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в порушення вимог ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» їй не було надано. Отже вважає, що підписана анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені за невиконання кредитного договору, оскільки така анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору. Також зазначив, що до позовної заяви позивач додає розрахунок заборгованості за кредитним договором, який не відповідає вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року N? 254, а отже не є належним доказом, який би підтверджував розмір заборгованості за кредитним договором. Посилається на Постанову Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2020 року, справа N? 703/3063/18, провадження N? 61-11260св19, та зазначає, що анкета-заява не містить відомостей про оформлення відповідачем кредитного договору у розмірі 33000 грн., а також на умовах, обумовлених у позові. Крім того, позивач не надає підписаних відповідачем Умов та Правил надання банківських послуг, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою Кредитка «Універсальна, 30 днів пільгового періоду». Як вбачається з копії анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, остання не містить будь-яких даних про суму кредиту, чи кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки, її виду та строку дії. Вказана анкета-заява взагалі не містить ніяких даних щодо обрання відповідачем банківських послуг, крім особистих даних та підпису відповідача. У матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданого відповідачу кредитного ліміту та видачу кредитної картки «Універсальна». Вважає, що наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу, оскільки позивачем не доведено укладання кредитного договору. 28.09.2023 року ухвалою суду зустрічний позов [PERSON] до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору у формі анкети-заяви №б/н від 04 червня 2018 року нікчемним об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Представник позивача надіслав до суду письмові пояснення на вимоги зустрічного позову [PERSON] , вважає їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. З приводу позиції [PERSON] щодо не підписання анкети від 04.06.2018 року, то її підпис міститься в графі "підпис" і про проведення почеркознавчих експертиз вона не клопотала, а отже погодилась, що підпис належить їй. Підписавши анкету-заяву на приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, відповідач (за первісним позовом) тим самим уклала з позивачем договір, який відповідно до ст. 634 ЦК України є договором приєднання. Згідно анкети-заяви підписаної відповідачем, [PERSON] погодилася на укладення договору з позивачем та з Умовами та правилами надання банківських послуг ПАТ КБ "ПриватБанк", а також Тарифами, які розміщені на офіційному сайті за адресою: www.privatbank.ua. Також зазначив, що АТ КБ "ПриватБанк" надав до суду виписку з карткового рахунку, де чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувалася грошима. Випискою по картковому рахунку підтверджується, що відповідач свої зобов`язання по кредитному договору належним чином не виконав. До того ж, зазначив, що з моменту оформлення кредитного договору пройшло більше 3 (трьох) років, Позичальник в Банк не зверталася за фактом неправильного нарахування відсотків, що свідчить про те, що вона знала про розмір процентних ставок та інші умови обслуговування і повністю з ними погодилася, про що свідчить факт підписаного договору та користування кредитними грошовими засобами. Тому, АТ КБ "ПриватБанк" просить застосувати до вимог зустрічного позову [PERSON] строк позовної давності. З приводу порушеної кримінальної справи, на яку посилається [PERSON] представник позивача також зазначив, що якщо невідомими особами з її кредитної карти було знято кредитні кошти і зазначені операції [PERSON] не здійснювала, то дані операції стали можливими тільки в результаті розголошення нею конфіденційної інформації по карткам, пінкоду, передачі даних та паролей третім особам та є намаганнями перекласти на Банк свої обов?язки та відповідальність з приводу коректно здійснених транзакцій. Докази того, що ці транзакції були здійснені з вини Банку [PERSON] не надані. Наявність кримінального провадження не може свідчити, у силу презумпції невинуватості, про вчинення злочину стосовно [PERSON] до винесення вироку, яким такі обставини можуть бути встановлені, а також не може бути підставою для звільнення її від обов?язку належного виконання зобов?язання за кредитним договором та виконання Умов та Правил про надання банківських послуг у випадку настання певних обставин, передбачених ними. Просить застосувати до вимог зустрічного позову [PERSON] строк позовної давності, відмовити в задоволенні зустрічного позову [PERSON] . Позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості задовольнити в повному обсязі. У судове засідання сторони не з`явилися, про час, місце і дату судового засідання повідомлені належним чином. Представник відповідача (за первісним позовом) представник позивача (за зустрічним позовом) адвокат Єланський О.Г. надав суду письмову заяву про проведення судового засідання без його участі. Позивач (за первісним позовом) відповідач (за зустрічним позовом) відзиву, заяв і клопотань до суду не надав, про причини неявки суд не повідомив. У позовній заяві міститься клопотання представника позивача Кіріченка В.М. про розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося у зв`язку з неявкою всіх учасників процесу. Суд, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом та позовні вимоги зустрічного позову не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимога бо заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що АТ КБ «ПриватБанк» відповідно до статуту є правонаступником всіх прав та зобов`язань ПАТ КБ «ПриватБанк». Як встановлено з оглянутої судом копії анкети-заяви [PERSON] про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у Приватбанку від 04.06.2018 року, відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг (т.1 а.с.13-14). При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів і Умови та правила розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, щодо сплати процентів у визначеному в позові розмірі, та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування, розміру відсоткової ставки, періодичності платежів, розміру щомісячних платежів, надані банком витяг з Тарифів та Умови та правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Суд відхиляє ці докази як належні, достовірні та достатні на підтвердження існування договірних кредитних відносин між сторонами по справі, оскільки вони не містять відомостей про укладення саме кредитного договору. Позивачем не надано будь-яких інших доказів на підтвердження того, що відповідачка виявила бажання отримати кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. З наданих розрахунків заборгованості, якими позивач обґрунтував свої вимоги вбачається, що станом на 13.06.2023 року відповідачка [PERSON] , має заборгованість в розмірі 40081,79 грн., яка складається з наступного: 32893,02 грн. заборгованість за тілом кредита; 7188,77 грн. заборгованість за простроченими відсотками (т.1 а.с.5-10). Проте, розрахунки заборгованості не містять даних про вид та номер платіжної картки чи номер розрахункового рахунку, не підписані особами, повноважними на здійснення фінансового обліку та звітності, не засвідчені у встановленому законом порядку. До позовної заяви банком додано Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. При цьому умови та Правила надання банківських послуг жодного підпису відповідачки не містять. Крім того, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було надано довідку про те, що [PERSON] згідно кредитного договору б/н, отримала картки: № [NUMBER] , дата відкриття 04.06.2018 року, № [NUMBER] , дата відкриття 15.06.2022 року, № [NUMBER] , дата відкриття 17.06.2022 року (т.1 а.с.12). Доказів утворення заборгованості саме за карткою, виданою на підставі договору без номеру від 04.06.2018 року, позивачем не надано. Окрім цього, позивач посилається на виписку з рахунку клієнта, як на первинний документ (т.1 а.с.74-80). Суд, дослідивши цей документ, встановив, що даний документ не є належним доказом, оскільки з даної «виписки» за період з 04.06.2018 року по 27.06.2023 року з граф «сума у валюті операції», «сума у валюті карти», «сума комісій», «залишок після операції» неможливо встановити ані суми кредитного ліміту, ані розміру виданих сум. Доказів того, що відповідачка була проінформована про зміни умов кредитування з використанням кредитної картки, позивач суду не надав, а також не зазначив, коли саме такі зміни відбулись та в чому виразились. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ (АТ) КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України). У заяві позичальника [PERSON] від 04.06.2018 року процентна ставка не визначена. Суд не в змозі встановити з наданих позивачем доказів, факт отримання саме відповідачкою у справі кредитних коштів та їх суми, в тому числі й у вигляді встановленого кредитного ліміту на картку «Універсальна GOLD». З матеріалів справи вбачається, що надана копія Анкети-Заяви від 04.06.2018 року не містить відомостей про суму кредитного ліміту, отриманого [PERSON] , картку, на яку вона (і чи саме вона) отримала кредитні кошти, строк дії кредитного договору, розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, порядку здійснення оплати кредиту та процентів по договору (строки сплати, розміри періодичних платежів тощо). У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів»). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Позивач не надав суду належним чином оформлений розрахунковий документ, який підтверджує факт видачі/перерахування кредитних коштів та згідно якого можна було б встановити суму, яку позивач надав/перерахував відповідачу, як кредитні кошти та встановити рахунок, на який були перераховані вищезазначені кошти. Умови та правила надання банківських послуг повинні містити підпис позичальника, та саме з цього моменту такі умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Аналогічна позиція висловлена в правових висновках, що викладені в ухвалах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (№6-16цс15), від 22 березня 2017 року (6-2320цс16) та постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року (№ 61-787св18). Відповідно до пункту 2.1.1.2.1 Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку для надання послуг банк відкриває клієнту картку, її вид визначений у пам`ятці клієнта/довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якого клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладення договору є дата отримання карти, зазначена в заяві. Надана довідка АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про отримання клієнтом [PERSON] карток - не доводить факт їх отримання, оскільки суду не надано жодного документа, який містить підпис чи електронний цифровий підпис [PERSON] , яка засвідчує отримання особисто нею карток в АТ «КБ «ПРИВАТБАНК». Відповідно до статтей\~12,\~81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до\~ статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» не надано доказів на підтвердження видачі відповідачці кредитної картки «Універсальна GOLD» та розміру наданого відповідачці кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів не є можливим, отже суд дійшов висновку, що доводи позивача щодо розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог банку. Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу, оскільки позивачем не доведено укладання кредитного договору. У той же час, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Відтак первісний позов АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволенню не підлягає. Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження №14-131 цс 19 та правовій позиції, викладеній у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 703/3063/18, провадження №61-11260св19. Суд не приймає до уваги інші доводи представника [PERSON] адвоката Єланського О.Г., на які він посилається як на підставу для відмови у задоволенні позову, з підстав їх необґрунтованості, оскільки доказів того, що саме шахрайськими діями на ім`я [PERSON] було дистанційно відкрито кредитну картку і знято кредитних коштів на загальну суму 32893,02 грн. суду надано не було, даний факт за відсутності особи, яка визнана винною у вчиненні цього злочину, не має правового значення для вирішення вказаного спору. Як вбачається з матеріалів справи, 08.01.2024 року ухвалою суду призначено судову почеркознавчу експертизу, для проведення якої витребувано з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» оригінали документів. На виконання даної ухвали представником АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було надано витребувані докази в електронному вигляді, оскільки спірний кредитний договір було підписано електронним цифровим підписом. Дана обставина є перешкодою для проведення судової почеркознавчої експертизи, у зв`язку з чим, судовим експертом Дніпропетровського НДІСЕ 09.05.2024 року на адресу суду направлено повідомлення про неможливість надання висновку №167-24 у цивільній справі №189/3156/23. Крім того, клопотання представника відповідачки про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню, і судом не може бути застосовано до спірних правовідносин наслідки пропуску позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права, оскільки позов є не доведеним, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог (вказаний висновок узгоджується Постановою Пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»). Щодо зустрічного позову [PERSON] до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору у формі анкети-заяви №б/н від 04 червня 2018 року нікчемним судом встановлено наступне. Згідно ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ч. 2 ст. 1055 ЦК України). В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21)). Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно - правових нормах. Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно - правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно - правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно - правових нормах (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)). Велика Палата Верховного Суду у постанові ВП ВС від 4 червня 2019 року, справа №916/3156/17 зазначає, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом (пункт 69). Такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом (пункт 70). Згідно усталеної практики Верховного Суду неналежний та неефективний спосіб захисту є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. При розгляді даної справи судом встановлено, що відсутні підстави вважати, що кредитний договір був укладений саме між позивачем і відповідачем, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, у зв`язку з чим первісний позов не підлягає задоволенню. У зв`язку з тим, що обраний відповідачем спосіб захисту про визнання кредитного договору нікчемним не є ефективним та належним, суд також відмовляє у задоволенні зустрічного позову. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить з положень п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, згідно якої у разі відмови в задоволенні позовних вимог судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed