Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-16 00:00:00

25 червня 2020 року позивач Комунальне підприємство теплових мереж «Криворіжтепломережа» (далі - позивач) звернувся з позовом до [PERSON] (далі-відповідач, [PERSON] ) в якому просив стягнути з останнього заборгованість по оплаті за надані житлово-комунальні послуги з централізованого опалення, а також витрати зі сплати судового збору. 04 грудня 2024 року позивач подав до суду уточнений позов, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за послугу з постачання теплової енергії за період з 01.11.2007 по 01.11.2024 у розмірі 41564,16 гривень, заборгованість з оплати за абонентське обслуговування за період з 05.11.2021 по 01.11.2024 у розмірі 1297,63 гривень, а всього у загальному розмірі 42\~861,79 гривень. В обґрунтування позовної заяви зазначив, що відповідач, на підставі договору купівлі-продажу від 21.12.2007 є власником квартири [ADDRESS] . Оскільки відповідач, як власник, зобов`язаний утримувати майно, однак не здійснює оплату за отримані послуги з централізованого опалення, позивач змушений звернутися до суду з цим позовом. Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 грудня 2020 року позов задоволено. Ухвалою суду від 20 листопада 2024 року за заявою відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення, рішення суду від 08 грудня 2020 року скасовано, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, роз`яснено учасникам справи їх право, порядок та строки на подачу заяв по суті справи. 20 листопада 2024 року відповідач подав до суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування відзиву зазначив, що позивачем подано позов про стягнення з нього заборгованості, яка виникла з листопада 2007 року, проте власником квартири відповідач є лише з 27 липня 2008 року, і жодного відношення до заборгованості, що виникла до 27.07.2008 він не має. Зазначив, що 12.05.2010 року Жовтневим ВДВС був накладений арешт на квартиру, за якою відповідач просить стягнути заборгованість, і квартира була передана на збереження третій особі, яка відповідачу не відома. З 12.05.2010 відповідач не мав доступу до квартири та не отримував послуги позивача з централізованого опалення, оскільки з зазначеного часу не був індивідуальним споживачем, та споживачем. Також зазначив, що позивач звернувся до суду із позовом 25 червня 2020 року, жодних договорів про збільшення терміну позовної давності між відповідачем та позивачем, в порядку ст. 259 ЦК України, укладено не було. А тому, позивачем пропущений строк позовної давності для стягнення заборгованості за постачання теплової енергії за період з листопада 2007 року по лютий 2020 року, у зв`язку з чим відповідач просить застосувати до позовних вимог строк позовної давності, та відмовити у задоволенні позову. 27 листопада 2024 року позивач подав до суду відповідь на відзив, в якому просив задовольнити позов у повному обсязі. В обґрунтування відповіді зазначив, що відповідач є власником квартири за якою виникла заборгованість з 21.12.2007, і посилання останнього на те, що він є власником з дати реєстрації, а саме з 27.07.2008 є хибними. Зазначив, що жодних доказів того, що відповідач з 12.05.2010 року не мав доступу до квартири та не отримував послуги позивача, відповідачем не надано. Зазначив, що оскільки відповідач є власником квартири за якою виникла заборгованість він є індивідуальним споживачем послуг позивача. Щодо застосування строку позовної давності зазначив, що за адресою, за якою виникла заборгованість були проведені оплати у розмірі, що є більшим ніж розмір нарахування за розрахунковий місяць, та в міжопалювальний період, коли нарахування позивачем не проводилося, і вказаними діями відповідач підтвердив отримання послуги яку надавав позивач та визнав свій борг, і обов`язок перед позивачем здійснювати оплату за надані послуги, що свідчить, на думку позивача, про переривання перебігу позовної давності. 04 грудня 2024 року позивач подав до суду уточнений позов, в якому збільшив позовні вимоги, просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за послугу з постачання теплової енергії за період з 01.11.2007 по 01.11.2024 у розмірі 41564,16 гривень, заборгованість з оплати за абонентське обслуговування за період з 05.11.2021 по 01.11.2024 у розмірі 1297,63 гривень, а всього у загальному розмірі 42\~861,79 гривень. В обґрунтування уточненої позовної заяви зазначив, що відповідач, на підставі договору купівлі-продажу від 21.12.2007 є власником квартири [ADDRESS] . Оскільки відповідач, як власник, зобов`язаний утримувати майно, однак не проводив оплату за надані послуги, при цьому споживач не звільняється від оплати послуги за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні, виникла заборгованість, яку позивач просить стягнути з відповідача. 17 січня 2025 року відповідач подав до суду відзив на уточнений позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову, в обґрунтування відзиву зазначив, що власником квартири за якою виникла заборгованість він став з 27.07.2008, зазначив, що позивачем пропущений трирічний строк позовної давності для стягнення заборгованості за період з листопада 2007 року по лютий 2020 року. 23 січня 2025 року позивач подав до суду відповідь на відзив на уточнений позов у якому позовні вимоги підтримав, зазначив, що відповідач набув право власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 21.12.2007, а тому саме з цього часу у останнього виникло зобов`язання щодо утримання нерухомого майна. Щодо застосування строку позовної давності зазначив, що строк позовної давності продовжився на строк дії карантину встановленого постановою КМУ від 11.03.2020 №211, і діяв у день подання позову до відповідача. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила задовольнити з підстав викладених в уточненій позовній заяві. В подальшому від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково, в межах строку позовної давності. Представник відповідача пояснив, що право власності набуто відповідачем з часу реєстрації права власності на квартиру. В подальшому відповідач, представник відповідача в судове засідання не з`явилися, подали письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності. Статтями 43, 211 ЦПК України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником квартири за адресою [ADDRESS] з 27 липня 2008 року (дата прийняття рішення про державну реєстрацію, внесення запису) (а.с.126). Квартира [ADDRESS] перебуває на обслуговуванні Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа», на яку відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . \~ \~ \~ \~Згідно статті 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до положень статті 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Комунальне підприємство теплових мереж «Криворіжтепломережа» по специфіці своєї виробничої діяльності здійснює постачання теплової енергії споживачам м. Кривого Рогу для потреби опалення та гарячого водопостачання. Позивач постійно поставляв теплову енергію з централізованого опалення, але відповідач не здійснював у повному обсязі оплату за отримані послуги, у зв`язку з чим за період з 01 листопада 2007 року по 01 листопада 2024 року виникла заборгованість з централізованого опалення у розмірі 41564,16 гривень, заборгованість з оплати за абонентське обслуговування за період з 05.11.2021 по 01.11.2024 у розмірі 1297,63 гривень, що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості (а. с. 123-125). Приписами ст. 526 ЦК України\~визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до\~ст.\~ 322\~ЦК\~України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власність зобов`язує. Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать, в тому числі, послуги з постачання теплової енергії. Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 частини третьої\~статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (частина перша\~статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року\~). Відповідно до\~ст. 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до\~статті 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 525 ЦК України, передбачає, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 1 частини першої\~статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої\~статті 20 цього Закону\~обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Судом встановлено, що позивачем надаються комунальні послуги відповідачу як власнику квартири. Фактично, на час звернення до суду з позовом, відповідач має заборгованість перед позивачем, що підтверджується наданим суду розрахунком. Дослідивши розрахунок заборгованості (а.с.123-125), суд дійшов висновку про підтвердження факту наявності заборгованості відповідача по оплаті послуг постачання теплової енергії за період з 01 листопада 2007 року по 01 листопада 2024 року в сумі 41564,16 грн., плати за абонентське обслуговування за період з 05 листопада 2021 року по 01 листопада 2024 року у розмірі 1297,63 грн. Отже, на думку суду, обставини порушення відповідачем оплати за постачання теплової енергії, плати за абонентське обслуговування є доведеними у межах суми заборгованості у розмірі 42861,79 гривень. У поданому до суду відзиві на позов відповідач просив застосувати позовну давність. За нормами\~ст. 256 ЦК України\~\~позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався та діяв й на час ухвалення оскаржуваного рішення суду. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Тобто, строк позовної давності, в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, продовжено на строк дії карантину. У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі 679/1136/21 зазначено, що: «У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на\~строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом. За таких обставин, законом передбачено продовження позовної давності щодо вимог за якими перебіг позовної давності не закінчився станом на 02 квітня 2020 року. Оскільки, перебіг трирічної позовної давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги за квітень 2017 року закінчився під час дії карантину, а тому ці строки продовжуються, що свідчить про дотримання позивачем позовної давності при зверненні до суду з даним позовом щодо стягнення заборгованості за період з 02 квітня 2017 року. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що заборгованість повинна бути стягнута за період з квітня 2017 року по листопад 2024 року, що становить 24\~480,59 гривень, а саме заборгованість з постачання теплової енергії за період з квітня 2017 року по листопад 2024 року у розмірі 23182,96 гривень, заборгованість з плати за абонентське обслуговування у розмірі 1297,63 гривень. Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у загальному розмірі 24\~480,59 гривень. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 1\~200,66 грн.

Outcome: partial