Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-05 00:00:00

23.10.2024 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] до Миколаївської міської ради, в якій позивачка просила визнати за нею право власності на однокімнатну квартиру загальною площею - 29,3 кв.м., житловою площею -22,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . В обгрунтування вимог в позові зазначила, за договором купівлі-продажу від 18.04.2014 року, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Сіряковою О.В., позивачкою у квітні 2014 року було придбано у власність за адресою: [ADDRESS] житловий будинок за літ. Б загальною площею 59,1 кв.м., житловою площею 40,6 кв.м., сарай за літ С. При зверненні до КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» з питання проведення технічної інвентаризації вказаного об`єкту нерухомості з`ясувалося, що в житловому будинку літ. Б значиться також житлове приміщення - кв. [ADDRESS] . Зазначене приміщення не має ніяких зручностей, відсутні водопостачання, каналізація, газопостачання, опалення. На даний час це приміщення потребує негайного ремонту, непридатне для проживання. Зазначена квартира не має окремого входу, вхід здійснюється через належний позивачці на праві власності сарай літ. С. На момент покупки покупки нею цього житлового будинку літ. Б у кв. [ADDRESS] ніхто не проживав. Це приміщення використовувалось продавцем [PERSON] , як сарай. Тому після придбання цього об`єкту нерухомості позивачка вважала, що правомірно володіє та користується цим приміщенням, як сараєм. Прзивачка більше 10 років володіє цим нерухомим майном, була впевнена, що на це майно не претендують інші особи і вона отримала це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2024 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 24.10.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, почато підготовче провадження та призначено проведення підготовчого засідання. 27.11.2024 року представник Миколаївської міської ради - Захаренкова А.Ю. надала до суду додаткові пояснення, в яких просила розгляд справи провести без участі представника відповідача, вказала, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Крім того, як вбачається із змісту позову та позовних вимог та матеріалів доданих до неї, позивачка просить визнати права власності за набувальною давністю на однокімнатну квартиру загальною площею - 29,3 кв.м., житловою площею - 22,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , однак, як вбачається з п. 35 витягу рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 26.07.2013 року №738, нову адресу - [ADDRESS] було присвоєно об`єкту нерухомого майна, який утворився в результаті виділення зі складу об`єктів у житловий будинок по [ADDRESS] . Розгляд справи просить проводити без участі представника Миколаївської міської ради. 10.12.2024 року представниця [PERSON] - адвокат Олещук Т.Л. подала до суду клопотання, в якому просила витребувати у КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» матеріали інвентарних справ за адресами: [ADDRESS] для дослідження їх у судовому засідання на підтвердження доводів позивача. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Саламатіна О.В. від 13.12.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Витребувано з КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» (54030, місто Миколаїв, вулиця Шевченка, будинок 40) матеріали інвентарних справ домоволодінь розташованих за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] , для дослідження їх в судовому засіданні. 19.02.2025 року на виконання ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 13.12.2024 року отримано витребувані судом інвентаризаційні справи. В судове засідання учасники справи не з`явилися. 06.03.2025 року представниця [PERSON] - адвокат Олещук Т.Л. подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити без її з позивачкою участі. Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. З договору купівлі-продажу №373 від 18.04.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу м. Миколаєва Сіряковою О.В., [PERSON] придбала у власність у [PERSON] за адресою: [ADDRESS] житловий будинок за літ. Б загальною площею 59,1 кв.м., житловою площею 40,6 кв.м., сарай за літ. С. Відчужуваний за цим договором житловий будинок належав [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 02.04.2014 року реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області. Як вбачається з витягу з рішення виконкому ММР від 26.07.1996 року №352, попередньому власнику житлового будинку літ. Б кв. [ADDRESS] [PERSON] передано у власність земельну ділянку для обслуговування індивідуального житлового будинку, господарських споруд 77 кв.м. загальною площею 1380 кв.м. Державний акт на право приватної власності на землю видано ММР [PERSON] у вересні 1996 року. Відповідно до декларації серії МК №142132070708, зареєстрованої Інспекцією ДАБК у Миколаївській області 26.07.2013 року, прийнято до експлуатації після рекострукції житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] належний [PERSON] . Згідно витягу з рішення виконкому ММР від 26.07.2013 року №738 об`єкту нерухомого майна, який утворився в результаті виділення зі складу об`єктів у житловий будинок по [ADDRESS] та належність [PERSON] надано нову адресу: [ADDRESS] . Згідно звіту «Експертно-ділового центру «Лідер» від 24.09.2024 року з незалежної оцінки ринкової вартості однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] вартість об`єкту оцінки складає 222950,00 грн. Як вбачається з досліджених судом інвентаризайних справ за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] , однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] складається з двох приміщень (22,9 кв.м. та 6,4 кв.м.) та має спільну стіну з житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Також судом встановлено, що згідно паперових носії інвентаризайних справ за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] , станом на 28.12.2012 року право власності на нерухоме майно не зареєстровано, а з питанння проведення технічноїінвентризації кв. [ADDRESS] звернень не надходило. Відповідно до частини другої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, набувальна давність - це спосіб набуття права власності на нерухомість, який не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а виникає із сукупності певних обставин, а саме: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Позивачем у справах про набуття права власності за набувальною давністю є володілець чужого майна. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року в справі № 910/17274/17 зроблено висновок, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. За роз`ясненнями пунктів 9, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до частини 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. За змістом статті 344 ЦК України при набувальній давності тягар доказування покладається на позивача. З огляду на положення статті, та роз`яснення Великої Палати Верховного Суду та Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, суд зазначає, що набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об`єктивно чужою, володілець суб`єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 ЦК України можливе лише за доведеності позивачем необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності та терміну володіння майном. За правилами статті 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. З наданих позивачкою, витребуваних судом та досліджених в судовому засіданні доказів не вдалося встановити власника однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . При цьому, хоча позивачкою і зазначено про володіння вказаною квартирою ( [ADDRESS] ) відкрито та безперервно з квітня 2014 року, натомість жодного доказу на підтвердження такого суду не надано. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові. З огляду на наведене вище, суд вважає, що позовні вимоги позивачки є необґрунтованими, оскільки обставини та підстави позову не доведено будь-якими належними та допустимими доказами. Враховуючи ту обставину, що саме позивачка повинна доводити обставини визначені нею в позовній заяві і суд позбавлений можливості самостійно збирати докази, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу закріплений в статті 13 ЦПК України, оцінюючи докази надані сторонами, суд вважає, що підстави для задоволення позовних вимог позивачки відсутні. Відповідно до ст.141 ЦПК України витрати позивачки зі сплати судового збору слід віднести на її рахунок.

Outcome: dismissed