Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-16 00:00:00

Представник позивача «Фінансової компанії «Європейська агенція з повернення боргів» Москаленко М.С., звернулася до суду з позовом до [PERSON] та просить стягнути з нього на користь позивача суму заборгованості у загальному розмірі 108737,16 грн., а саме: за кредитним договором №1986032 в розмірі 22960,00 грн., з яких: 7000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 15960,00 грн. - сума заборгованості за відсотками; за кредитним договором №892996994 в розмірі 73777,16 грн., з яких: 16500,31 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 57276,85 грн. - сума заборгованості за відсотками; за кредитним договором №3745511717/712760 в розмірі 12000,00 грн., з яких: 3000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 9000,00 грн. - сума заборгованості за відсотками. Одночасно позивач просить стягнути з відповідача судові витрати з оплати судового збору. Позовні вимоги обгрунтовує тим 13 лютого 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» (надалі первісний кредитор ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога») та [PERSON] (надалі відповідач) було укладено кредитний договір №892996994, відповідно до умов якого, відповідач отримав у борг кредитні грошові кошти в розмірі 3000,00 грн. Окрім того, 02 червня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» (надалі первісний кредитор ТОВ «Лінеура Україна») та відповідачем було укладено кредитний договір №1986032, відповідно до умов якого, відповідач отримав у борг кредитні грошові кошти в розмірі 7000,00 грн. Також 30 липня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитна установа «Європейська кредитна група» (надалі первісний кредитор ТОВ «КУ «Європейська кредитна група») та відповідачем укладено кредитний договір №3745511717/712760, відповідно до умов якого, відповідач отримав у борг кредитні грошові кошти в розмірі 3000,00 грн. Згідно з умовами кредитних договорів, відповідач зобов`язався повернути кредитні кошти, сплатити проценти за користування кредитними коштами та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договорами. Вказані кредитні договори було укладено в електронній формі та підписано відповідачем за допомогою електронного цифрового підпису з одноразовим ідентифікатором. Первісні кредитори свої зобов`язання за умовами кредитних договорів виконали у повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти. У свою чергу відповідач свої зобов`язання за кредитними договорами не виконав, не надав своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості. В подальшому між первісними кредиторами та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія" Європейська агенція з повернення боргів" (надалі ТОВ «ФК ЄАПБ») було укладено договори факторингу, у відповідності до умов яких, ТОВ «ФК ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача за вказаними вище кредитними договорами. Через неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитними договорами, утворилась заборгованість у загальному розмірі 108737,16 грн., а саме: за кредитним договором №892996994 в розмірі 73777,16 грн., з яких: 16500,31 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 57276,85 грн. - сума заборгованості за відсотками; за кредитним договором №1986032 в розмірі 22960,00 грн., з яких: 7000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 15960,00 грн. - сума заборгованості за відсотками; за кредитним договором №3745511717/712760 в розмірі 12000,00 грн., з яких: 3000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 9000,00 грн. - сума заборгованості за відсотками. У зв`язку з чим позивач просить задовольнити позов, стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості та судові витрати. Представник позивача на розгляд справи до суду не з`явилась, проте у позовній заяві просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Від відповідача до початку розгляду справи надійшов відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає позовні вимоги необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відносно позовних вимог за кредитним договором №892996994 зазначив, що за вказаним договором сума кредиту 3000,00 грн., строк договору 17 днів, стандартна процентна ставка 182,50 % річних, процентна ставка при невиконанні зобов`язання по поверненню кредиту становить 839,50 % річних. Позивач просить стягнути з нього заборгованість за вказаним договором, яка складається з: 16500,31 грн. основного боргу та 57276,85 грн. заборгованості за відсотками. Проте, яким чином утворилась така заборгованості, позивачем не вказано. При цьому, будь-яких додаткових угод між ним та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» укладено не було. Факт отримання коштів від первісного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відповідач категорично заперечує. Також вказує, що відповідно до додаткової угоди №26 до договору факторингу №28/1118/01 від 28.11.2018, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» до останнього перейшло право вимоги за договором №892996994 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Однак, правовідносини за кредитним договором №892996994 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ним виникли 13 лютого 2021 року, тобто значно пізніше ніж було укладено договір факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, а тому, на час укладення договору факторингу у ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога", було відсутнє право вимоги до нього за даним кредитним договором, а отже і не мав права на відступлення права вимоги, яким він не володів. Крім того, позивачем не долучено реєстру боржників, тому вважає позовні вимоги за договором №892996994 недоведеними та безпідставними. Відносно позовних вимог за договором №1986032 про надання коштів на умовах споживчого кредиту та за договором про надання фінансового кредиту №3745511717/712760 зазначив, що він категорично заперечує факт укладення вказаних договорів. Позивачем не доведено належними та допустимим доказами укладання вказаних договорів. Надані позивачем платіжні доручення не містять підпису відповідальної особи працівника банку, який повинен був здійснити перерахування коштів на картковий рахунок відповідача. Позивачем не надано належних та допустимих доказів видачі кредиту у заявленій сумі, зокрема, меморіальних ордерів чи інших первинних бухгалтерських документів, які підтверджують перерахування кредитних коштів на рахунок, виписки з рахунку кредитора за дату перерахування коштів. Наданий позивачем розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, зміст якого повністю залежить від кредитора. Позивач зазначає, що 27 червня 2022 р. позивачем та ТОВ «Лінеруа Україна» було укладено договір факторингу №27062022, за яким сторони домовилися про передачу прав вимоги за кредитними договорами, в тому числі за договором №1986032, проте на підтвердження своїх вимог ним долучено тільки копію витягу з даного договору факторингу та копію витягу з реєстру боржників, який не містить підписів сторін. Доданий до позовної заяви розрахунок заборгованості за кредитним договором №3745511717/712760 складений за період з 19 квітня 2022 року по 30 квітня 2024, тобто поза межами строку кредитування. Тому вважає, що позивачем не доведено факту укладення сторонами договору №1986032 від 02 червня 2021 року та №3745511717/712760 від 30 липня 2021 року, що в свою чергу, свідчить про те, що сторонами не було погоджено розмір та умови надання і повернення грошових коштів, а також сплати процентів та відповідальність за несвоєчасне виконання зобов`язань. Також вказує, що надані позивачем витяги з реєстру прав вимог по двом договорах факторингу не містять підписів сторін, тому не можуть свідчити про відступлення права вимоги, а також не надано доказів здійснення фактором оплати за відступлення права вимоги. Крім того від відповідача до початку розгляду справи надійшла заява, у якій він просить розглянути справи без його участі, а у задоволенні позовних вимог відмовити. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 13 лютого 2021 року між первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем в електронній формі був укладений договір №892996994, який підписаний відповідачем за допомогою електронного цифрового підпису з одноразовим ідентифікатором (а.с.37-39). Згідно п. 1.1 кредитного договору, кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит на суму 3000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов, зазначений у цьому договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «СМАРТ» ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Згідно з п. 1.2, 1.4 кредитного договору кредит надається строком на 17 днів зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 182,50% річних, що становить 0,50% за кожен день користування ним (далі - «Дисконтна процентна ставка»). У відповідності до положень пункту 1.4.2 кредитного договору, за умови продовження дисконтного періоду нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за індивідуальною процентною ставкою у розмірі 604,99 % річних, що становить 1,66 % у день У випадку користування позичальником кредитом після закінчення дисконтного періоду без своєчасної оплати процентів в порядку, передбаченому пунктом 1.3 договору, умови дисконтного періоду скасовуються з дати надання кредиту і застосовуються правила нарахування процентів за базовою процентною ставкою у розмірі 620,50 % річних, що становить 1,70 % в день. При цьому базова процентна ставка за користування кредитом не застосовується протягом строку дисконтного періоду, виключно за умови якщо розмір базової процентної ставки більший ніж 1,7 процентів від суми кредиту за кожен день користування кредитом. В усіх інших випадках нарахування процентів за базовою процентною ставкою здійснюється відповідно до умов цього договору (пункт 1.4.3 кредитного договору). Згідно з пунктом 4.1. кредитного договору, невід`ємною частиною цього договору є Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту. Уклавши цей договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись правил, текст яких розміщений на сайті товариства: www.moneyveo.ua. До вказаного кредитного договору №892996994, представником позивача долучено графік розрахунків (а.с.39 зворот) та паспорт споживчого кредиту (а.с.40). Платіжними дорученнями від 13 лютого 2021 року, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перераховано на картку № [NUMBER] , на ім`я [PERSON] кошти в сумі 3000,00 грн.(а.с.41). Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №892996994 від 13 лютого 2021 року за період з 06 березня 2023 року по 30 квітня 2024 року заборгованість відповідача становить 73777,16 грн., з яких: 16500,31 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 57276,85 грн. - сума заборгованості за відсотками (а.с.50). Окрім того, 02 червня 2021 року між первісним кредитором ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем в електронній формі був укладений договір №1986032 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який був підписаний відповідачем за допомогою електронного цифрового підпису з одноразовим ідентифікатором (а.с.8-14). Пунктом 1.2 Кредитного договору, що на умовах, встановлених договором, товариство зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні (далі кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Пунктами 1.3-1.6.2 Договору встановлено, що: сума кредиту складає 7000,00 грн.; строк кредиту: 30 днів; тип процентної ставки фіксована; стандартна процентна ставка становить 1,90 % в день; знижена процентна ставка становить 0,01 % в день; орієнтовна реальна річна процента ставка на дату укладення договору складає: - за стандартною ставкою 24079,41 % річних; за зниженою ставкою 3,71 % річних; орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою 10990,00 грн.; за зниженою ставкою 7021,00 грн. 27 червня 2021 року між первісним кредитором ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем був укладений додатковий договір до договору №1986032 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, за яким сторони погодили наступні умови продовження користування кредитом: строк користування кредитом за договором продовжується на 30 днів. Дата повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом 28 липня 2021 року. Процентна ставка за користування кредитом протягом строку, встановленого в п.3.1 цього додаткового договору: 1,90 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом. Орієнтовна реальна річна процента ставка на дату укладення додаткового договору складає 24079,41 % річних. Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення додаткового договору складає: за стандартною ставкою 10990,00 грн. В усьому іншому, що не визначено у цьому додатковому договорі, сторони керуються умовами договору (а.с.18). 26 липня 2021 року між первісним кредитором ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем був укладений додатковий договір до договору №1986032 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, за яким сторони погодили наступні умови продовження користування кредитом: строк користування кредитом за договором продовжується на 30 днів; Дата повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом 26 серпня 2021 року. Процентна ставка за користування кредитом протягом строку, встановленого в п.3.1 цього додаткового договору: 1,90 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом. Орієнтовна реальна річна процента ставка на дату укладення додаткового договору складає 24079,41 % річних. Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення додаткового договору складає: за стандартною ставкою 10990,00 грн. В усьому іншому, що не визначено у цьому додатковому договорі, сторони керуються умовами договору (а.с.22). До вказаного договору №1986032 про надання коштів на умовах споживчого кредиту та додаткових договорів до нього, представником позивача долучено паспорти споживчого кредиту та додатки до них (а.с.15-16, 17, 19-20, 21, 23-24, 25). Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №1986032 від 02 червня 2021 року про надання коштів на умовах споживчого кредиту, станом на 27 червня 2022 року заборгованість відповідача становить 22960,00 грн., з яких: 7000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 15960,00 грн. - сума заборгованості за відсотками (а.с.30-31). Також 30 липня 2021 року між первісним кредитором ТОВ «КУ «Європейська кредитна група» та відповідачем в електронній формі було укладено індивідуальну частину договору про надання фінансового кредиту №3745511717/712760, який підписаний відповідачем за допомогою електронного цифрового підпису з одноразовим ідентифікатором R46775 (а.с.55). Згідно п. 1.1 договору, товариство надає клієнту фінансовий кредит у розмірі 3000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором. Відповідно до п.1.2 договору, кредит надається строком на 30 днів, тобто до 28 серпня 2021 року. Строк дії договору починається з моменту його укладення відповідно до вимог ЗУ «Про електронну комерцію». Відповідно до п.1.3 договору, за користування кредитом клієнт сплачує 912,5% річних від суми кредиту в розрахунку 2,5% на добу. Відповідно до п.4.3 договору у разі, якщо клієнт не повернув кредит у строк, зазначений в п.1.2 цього договору та/або в додатку(ах) до цього договору, проценти передбачені в п.1.3 цього договору продовжують нараховуватися за кожний день користування кредитним коштами, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів, починаючи з першого дня прострочення. До вказаного договору №3745511717/712760, представником позивача долучено додаток до договору (а.с.56) та паспорт споживчого кредиту (а.с.57). Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №3745511717/712760 від 30 липня 2021 року, заборгованість відповідача становить 12000,00 грн., з яких: 3 000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 9000,00 грн. - сума заборгованості за відсотками (а.с.63). Частиною 1 ст. 627 ЦК України, передбачено, що відповідно до\~ст. 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 626, 628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2\~ст. 639 ЦК України). Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1\~ст. 1048 ЦК України). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені\~Законом України «Про електронну комерцію». Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»\~електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4\~ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно з ч. 6 ст.\~11\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому\~ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним\~ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію»\~визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до\~Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію»\~визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до\~Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до\~Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис, як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа (стаття 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис». Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного суду від 14 червня 2022року у справі № 757/40395/20. Таким чином, укладені між первісними кредитори та відповідачем договори, відповідають вимогам ч. 1 ст. 638 ЦК України, адже між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, які оформлені в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатору, і такі дії сторін відповідають приписам чинного законодавства. Звертаючись з позовом до суду представник позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ» посилається на те, що до ТОВ «ФК «ЄАПБ», як нового кредитора, на підставі договорів факторингу, перейшли права первісних кредиторів за укладеними договорами. Так, 27 червня 2022 року між первісним кредитором ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК ЄАПБ» був укладений договір факторингу №27062022, згідно п.1.1 умов якого, ТОВ «Лінеура Україна» передає (відступає) ТОВ «ФК ЄАПБ» за плату належні йому Права вимоги, а ТОВ «ФК ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Лінеура Україна» права вимоги до боржників, вказаними у\~Реєстрі боржників\~(а.с.26-27). На підставі вказаного договору між сторонами було підписано Акт прийому-передачі Реєстру боржник за Договорами факторингу (а.с.26-27). Згідно з витягом з реєстру боржників до Договору факторингу № 27062022 від 27 червня 2022 року, який сформований представником позивача, ТОВ «ФК ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 1986032 у загальному розмірі 22960,00 грн, з яких: сума заборгованості за основною сумою боргу 7000,00 грн.; сума заборгованості за процентами 15960,00 грн. (а.с.29). 31 грудня 2020 року між первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та Товариством з обмеженою відповідальність «Таліон плюс» (надалі ТОВ «Таліон плюс») була укладена додаткова угода до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, згідно якого сторони дійшли згоди викласти текст договору у новій редакції, де у п.2.1 значиться, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (клієнт) відступає ТОВ «Таліон плюс» (фактору) права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор їх прийняв та передав грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (а.с.44-46). В подальшому 20 жовтня 2022 року між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК ЄАПБ» був укладений договір факторингу №20102022, згідно п.2.1 умов якого ТОВ «Таліон плюс» (клієнт) передає (відступає) ТОВ «ФК ЄАПБ» (фактору) права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор їх прийняв та передав грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (а.с.47-48). Згідно з витягом з реєстру боржників до Договору факторингу № 20102022 від 20 жовтня 2022 року, який сформований представником позивача, ТОВ «ФК ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 892996994 у загальному розмірі 73777,16 грн, з яких: заборгованість по основному боргу 16500,31 грн.; заборгованість по відсоткам 57276,85 грн. (а.с.49). 19 квітня 2022 року між первісним кредитором між первісним кредитором ТОВ «КУ «Європейська кредитна група» та ТОВ «ФК ЄАПБ» був укладений договір факторингу №19042022-Є, згідно п.2.1 умов якого ТОВ «ФК ЄАПБ» (фактор) передає грошові кошти в розпорядження ТОВ «КУ «Європейська кредитна група» (ціна продажу) за плату, а (клієнт) відступає факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за управління кредитом, плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належать клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно додатку №1 та є невід`ємною частиною договору (а.с.58-60). На підставі вказаного договору між сторонами було підписано Акт прийому-передачі Реєстру боржник за Договорами факторингу (а.с.61). Згідно з витягом з реєстру боржників до Договору факторингу №19042022-Є від 19 квітня 2022 року, який сформований представником позивача, ТОВ «ФК ЄАПБ» набуло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №3745511717/712760 у загальному розмірі 12000,00 грн, з яких: сума заборгованості за основною сумою боргу 3000,00 грн.; сума заборгованості за процентами 9000,00 грн. (а.с.62). Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №3745511717/712760 від 30 липня 2021 року, складеного представником ТОВ «ФК ЄАПБ», за період з 19 квітня 2022 року по 30 квітня 2024 року, станом на 30 квітня 2024 року, заборгованість за кредитним договором не погашена та складає 12000,00 грн. (а. с. 63). Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. За змістом ч.1 ст.1078\~ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. Отже, за приписами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися лише стосовно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За приписами ч. 1\~ст. 517 ЦК України\~первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017року у справі № 752/8842/14-ц, та висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу. У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. Верховний Суд у постанові від 14 червня 2023 року у справі № 755/15965/17 зазначив, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до\~статті 514 ЦК України\~до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення частини першої\~статті 203 ЦК України\~прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст.\~512, ст.\~514 ЦК України\~у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2018 року по справі № 914/868/17). При цьому, суд зазначає, що чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності та існування на момент укладення договору факторингу. Кредитний договір № 892996994, який був укладений між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем 13 лютого 2021 року, тоді як договір факторингу №28/1118-01, за яким ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» відступило право вимоги ТОВ «Таліон Плюс», був укладений 28 листопада 2018 року, додаткова угода №26 до цього договору, якою його текст був викладений у новій редакції, укладена 31 грудня 2020 року тобто, на момент укладення договору факторингу ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та боржником, яким є відповідач, відтак, у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати ТОВ «Таліон Плюс» на підставі договору факторингу від 28 листопада 2018 року, яке в свою чергу 20 жовтня 2022 року передало за договором факторингу право грошової позивачу ТОВ «ФК «ЄАПБ». Крім того вказане свідчить, що на час укладення договору відступлення права вимоги № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину, предмет не індивідуалізовано належним чином. Інформація про особу боржника, яким є відповідач надана лише у витязі з реєстру прав вимоги № 2 до договору факторингу №20102022 від 20 жовтня 2022 року ТОВ «ФК ЄАПБ». Отже, між первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» на час укладення договору відступлення прав вимоги 28 листопада 2018 року не були погоджені його істотні умови в частині обсягу вимог, що перейшли до нового кредитора, і вочевидь, договором не могли бути охоплені зобов`язання відповідача, які виникли після укладення цього договору. Оскільки ТОВ «Таліон Плюс» право вимоги відносно відповідача, як боржника у зобов`язанні не набуло, відповідно таке право не могло бути передане цим товариством ТОВ «ФК ЄАПБ». Таким чином, позивач ТОВ «ФК ЄАПБ» не має права вимагати від відповідача сплати заборгованості за кредитним договором, укладеним 13 лютого 2021 між відповідачем та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Згідно ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Верховного Суду від 15 березня 2023року у справі № 753/8671/21, від 18 вересня 2023року у справі № 582/18/21). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанов Верховного Суду від 05 вересня 2019року у справі № 638/2304/17). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21, від 11 грудня 2023року у справі № 607/20787/19. Зазначене свідчить про те, що позивач у справі не довів порушення саме його прав за укладеним 13 лютого 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем договору №892996994, адже на момент укладення договору про відступлення права вимоги від 28 листопада 2018 року, боргові зобов`язання за кредитним договором від 13 лютого 2021 року ще не існували, а тому не могли бути передані новому кредитору, а тому права позивача не порушені, і як наслідок не підлягають судовому захисту, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині про стягнення заборгованості у розмірі 73777,16 грн. задоволенню не підлягають. Стосовно кредитних договорів №1986032 від 02 червня 2021 року та №3745511717/712760 від 30 липня 2021 року слід зазначити таке. Відповідно до ст. 81, 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частиною першою статті 95 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. За загальними принципами цивільного судочинства змагальності та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України) сторони є рівними у своїх правах щодо подання доказів та вільними у виборі способів доказування. Якщо відповідач заперечує проти позову, то згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України саме на нього покладається обов`язок доводити такі заперечення відповідними доказами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. У справі, що розглядається, позичальником не доведено належного повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених вказаними договорами, презумпція правомірності яких не спростована. Проте відповідачем не подано до відзиву жодних доказів на спростування факту укладення зазначених вище договорів, використання кредитних коштів чи розміру заборгованості. Верховний Суд у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21 вказав, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності», стороною відповідача не спростовано розмір заборгованості, завлений стороною позивача, тому висновки суду про недоведеність вимог у частині розміру заборгованості є необґрунтованими. Посилання відповідача,\~що позивачем\~не доведено факту укладення між ним та первісними кредиторами кредитних договорів, не надано належних та допустимих доказів видачі кредиту, а також, що договори факторингу не містить підписів сторін, не заслуговують на увагу, оскільки це спростовується дослідженими судом доказами. Відносно доводів відповідача, що позивачем не надано суду первинних документів, суд зазначає наступне. Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно достатті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до правової позиції, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/1689115 про стягнення заборгованості за кредитним договором, банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно дост. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливобезпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженогоПостановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. При цьому згідно пункту 6 вказаного Положення клієнтські рахунки -це особові рахунки, за якими обліковуються кошти клієнтів банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу). З наданого позивачем розрахунків заборгованості вбачається, що вони відповідають вимогам указаного Закону, є чітким, зрозумілим та узгоджується з умовами кредитного договору, а отже є належним та допустимим доказом. Крім того, такі розрахунки заборгованості відповідачем спростовано не було. За відсутності доказів, які б спростовували подані позивачем розрахунки заборгованості за вищевказаним договором, суд не має підстав піддавати їх сумніву. Посилання відповідача на те, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, руху коштів, а отже не є належним доказом заборгованості, суд розцінює критично. Крім того, відповідно до ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування», споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Проте докази того, що відповідач відмовився, ним не подано. Не заслуговують\~на увагу\~доводи відповідача у відзиві на позовну заяву, що надані позивачем розрахунки заборгованості не є документами первинного бухгалтерського обліку, з огляду на наступне. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 травня 2021 р. по справі № 554/4300/16-ц дійшов наступного правового висновку «Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою) виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Такого ж змісту норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Таким чином, надані банком виписки за картковими рахунками позичальника, яким суди дали оцінку у сукупності з іншими зібраними у справі доказами, підтверджують обставини видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у детальному розрахунку та не спростовано будь-яким контрозрахунком відповідача.» Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 17.12.2021 по справі № 278/2177/15-ц «У даній справі банк на підтвердження наявності заборгованості та її розміру подав до суду розрахунок заборгованості та виписку по кредитному договору. Згідно з положеннями ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або електронній формі. Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою) виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Також, аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 30.08.2023 р. по справі № 753/20537/18 (провадження № 61-15167св21) де зазначено, що виписки із банківських рахунків є належними і допустимими доказами надання кредитних коштів позичальнику. Надані банком виписки за картковими рахунками позичальника, яким суди дали оцінку у сукупності з іншими зібраними у справі доказами, підтверджують обставини видачі кредитів та їх розмірів, а також заборгованість по кредитам, розмір якої відображено у детальних розрахунках». При цьому, такий детальний розрахунок наданий представником позивача, про який було зазначено вище та надано судом оцінку (а.с.116-118). Отже, надані позивачем розрахунок і виписка з особового рахунку відповідача, є належними та допустимими доказами в справі, оскільки виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів по рахунку відповідача, зокрема баланс станом на дату укладання кредитного договору (надана сума кредиту), всі операції за кредитом, а розрахунок заборгованості відображає суми сплаченого як основного боргу, так суми сплачених щомісячних процентів. Таким чином, матеріалами справи встановлено, що відповідач порушив зобов`язання за кредитними договорами №1986032 від 02 червня 2021 року та №3745511717/712760 від 30 липня 2021 року, у зв`язку з чим за ним обліковується прострочена заборгованість, зокрема: за кредитним договором №1986032 в розмірі 22960,00 грн., з яких: 7000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 15960,00 грн. - сума заборгованості за відсотками; за кредитним договором №3745511717/712760 в розмірі 12000,00 грн., з яких: 3 000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 9000,00 грн. - сума заборгованості за відсотками. При цьому, розрахунок заборгованості відповідачем спростовано не було. За відсутності доказів, які б спростовували подані позивачем розрахунки заборгованості за вищевказаним договором, суд не має підстав піддавати їх сумніву. Також відповідачем не надано доказів на підтвердження належного виконання умов договору. Верховний Суд у постанові від 07 квітня 2021 року у справі № 478/300/19 зауважив, що під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі, приймання майна для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину. Крім того, на час розгляду справи зазначені кредитні договори №1986032 від 02 червня 2021 року та №3745511717/712760 від 30 липня 2021 року, є чинними та недійсними у судовому порядку не визнавалися. Інші доводи відповідача, як на підставу для відмови у позові не заслуговують на увагу, оскільки спростовується дослідженими судом доказами. Згідно положень ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання звичаїв ділового обороту. Частинами 1 та 2 ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів встановлюється договором, законом або іншими актами цивільного законодавства. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Стаття 629 ЦК України передбачає: договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно статей 610-612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж су: грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. На підставі ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Частинами 1, 2 ст. 1050 ЦК України передбачено якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За змістом частин 1, 2 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Враховуючи, що всупереч умовам кредитних договорів та наведеним нормам закону відповідач порушив строки та порядок погашення заборгованості за кредитними договорами №1986032 від 02 червня 2021 року та №3745511717/712760 від 30 липня 2021 року, наявні підстави для часткового задоволення позову та стягнення з нього на користь позивача заборгованості за вказаними договорами у загальному розмірі 34\~960,00 грн. При зверненні з позовом до суду, позивачем були понесені витрати зі сплату судового збору у розмірі 3028,00 грн. за подання позовної заяви. Відповідно до ч.1, ч.2\~ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача. Оскільки позов підлягає задоволенню частково, тому відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати на сплату судового збору, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 973,52 грн.( 34960,00 грн. х 3028,00 / 108737,16 грн.). Враховуючи вищенаведене у відповідності до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 973,52 грн. судового збору. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved