Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, відповідно до якої прохає суд ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у здійснення права її власності шляхом припинення права користування житловим приміщенням [PERSON] , [INFO] та виселення його з житлового приміщення за адресою [ADDRESS] , а також стягнути з відповідача судові витрати. Свої вимоги обгрунтовує тим, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу 05 березня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Григоренком Г.І. є власником квартири за адресою [ADDRESS] . Відповідач не є членом сім`ї позивача та не дає можливості реалізувати позивачу право власності своїм житлом. Постійно порушує правила мирного співжиття, спричиняє сварки, погрожує позивачу. Разом з відповідачем [PERSON] проживає його цивільна дружина, мирним шляхом покинути квартиру не бажають, чим перешкоджають в реалізації права власності. Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21.11.2024 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання сервітуту на житло припиненим та виселення направлено для розгляду за підсудністю до Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27.12.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного провадження. 28.02.2025 року представник відповідача направив відзив, в якому просив відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог позивача. В обґрунтуванні зазначає, що з 20.04.2004 року відповідач зареєструвався і став проживати в спірній квартирі на постійній основі, сплачувати комунальні послуги, дбати про житло і робити поточні ремонти. До травня 2024 року між позивачем і відповідачем були гарні відносини. Однак з травня відносини зіпсувалися з підстав неприйняття жінки з якою [PERSON] став мешкати однією сімєю в квартирі, яка належить його матері. З цього часу [PERSON] постійно провокувала конфлікти щодо користування квартирою [ADDRESS] . 26.06.2024 року позивачка скасувала реєстрацію [PERSON] у спірній квартирі погрожуючи виселенням, якщо відповідач [PERSON] не припинить спілкування із співмешканкою. Іншого житла та нерухомості у відповідача немає, позивачка має постійне зареєстроване місце проживання та іншу квартиру [ADDRESS] , яка знаходиться на одному сходовому майданчику і розташована поряд з квартирою, де проживає відповідач. Позивачка зверталася до поліції з причин нібито вчиненого [PERSON] відносно неї домашнього насильства економічного характеру, проте це було спростовано постановою Крюківського райсуду м. Кременчука від 02.10.2024 року. Враховуючи викладене відсутні підстави для виселення відповідача з квартири належної позивачу, оскільки позивач має інше житло, що спростовує його потребу у спірній квартирі. Крім того,позивачу не чиняться перешкоди у користуванні цією квартирою і позивачка не надала належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що відповідач нібито порушує правила мирного співжиття, спричиняє сварки та погрожує їй. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Басай М.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з викладених у позові підстав , просили задовільнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти позову, вважали його не обґрунтованим, прохали суд відмовити в задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення позивача його представника,представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05.03.2004, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Григоренком Г.І. є власником квартири за адресою [ADDRESS] . Відповідно до відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 917418 від 21.11.2024, відповідач [PERSON] , [INFO] у період з 20.04.2004 по 26.06.2024 був зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Позивач, звертаючись з позовом вказує на його обґрунтованість, з огляду на припинення права відповідача на користування чужим майном в силу ст. 406 ЦК України. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 12 ЦПК). Статтею 13 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства - суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. \~ \~ \~ \~Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування, а відтак і рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Так, згідно ч. 1, 2 статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. За приписами ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно вимог ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. В ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. У п. 36 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Прокопович проти Росії» від 18.11. 2004 року зазначено, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (п. 63 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11.01.1995 року). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Згідно п. 44 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02.12.2010 року втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для визнавання особи такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі №754/613/18-ц від 15.01.2020 року. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Як вбачається із змісту позовної заяви позивач як на підставу виселення відповідача вказує на те, що останній в належний позивачці квартирі проживає разом зі своєю цивільною дружиною. Постійно порушує правила мирного співжиття, спричиняє сварки, погрожує позивачу. Мирним шляхом покинути квартиру не бажає, чим чинить перешкоди в реалізації позивачкою права власності. Згідно статті 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до положень ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Поряд з цим, до суду не надано жодного доказу на підтвердження вищезазначених обставин. Судом не встановлено наявності фактів порушення прав позивача, які б підлягали захисту в судовому порядку.\~ Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.\~ Відповідно норми ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст.ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За вказаних обставин, суд вважає, що відсутні законні підстави для задоволення позову, шляхом припинення права користування житловим приміщенням та виселення. Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed