Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-13 00:00:00

[PERSON] через свого представника - адвоката Харченка К.С. звернулась до суду з позовом, в якому просить встановити факт спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період з 2007 року до 03.02.2015 року включно; визнати спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку № [NUMBER] кварталу № 8 в садівничому товаристві «50 років Жовтня», кадастровий номер: 6310137500:08:003:0571 з цільовим призначенням для ведення садівництва, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на частину земельної ділянки № [NUMBER] кварталу № 8 в садівничому товаристві «50 років Жовтня», кадастровий номер: 6310137500:08:003:0571 з цільовим призначенням для ведення садівництва, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 2006 року вона та [PERSON] перебували у відносинах, а з 2007 року взагалі почали жити разом в орендованій позивачем квартирі та саме з цього моменту у них почалися повноцінні сімейні відносини між сторонами притаманні чоловіку та дружині, але без реєстрації шлюбу. З цього часу в їх родині з`явилися спільні обов`язки та права, розподілення між ними обов`язків, що повністю притаманно відносинам подружжя. З кожним роком їх стосунки зміцнювалися та у 2010 році вони прийняли рішення про спільне придбання квартири. В цьому ж році вони придбали по частини квартири [ADDRESS] , в якій вони зробили ремонт та почали жити. В подальшому позивач та відповідач вирішили народити дитину та, приблизно, наприкінці березня початку квітня 2014 позивач завагітніла. Під час перебування позивача у положенні вони разом з відповідачем 27.06.2014 придбали земельну ділянку з кадастровим номером 6310137500:08:003:0571, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Оформлення права власності на земельну ділянку було здійснено на ім`я відповідача. Зазначена земельна ділянка була придбана за спільні сумісні грошові кошти подружжя. Варто відзначити, що під час фактичного проживання однією сім`єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу позивача та відповідача, жоден із них не перебував у нерозірваному шлюбі. 03.02.2015 позивач та відповідач одружилися та їх шлюб було зареєстровано, а [INFO] у них народилася донька [PERSON] . Деякий час після народження дитини родина жила повноцінним сімейним життям, проте, в подальшому, спільне життя не склалося у зв`язку із повним непорозумінням, що призвело до розпаду сім`ї. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 06.08.2018 шлюб було розірвано. Таким чино, починаючи з 2007 року та по 03.02.2015 року позивач та відповідач проживали однією сім`єю, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу та ними, за спільні сумісні грошові кошти, було придбано нерухоме майно, а саме квартиру, по частині, та земельну ділянку яку було оформлено на ім`я відповідача. Крім того зазначає, що проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Отже, земельна ділянка з кадастровим номером 6310137500:08:003:0571, що знаходиться за адресою [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності і вони мають рівні права на володіння, користування та розпорядження цим майном. Таким чином, кожен з подружжя має право на частку права власності на вказану земельну ділянку. Також, позивач зазначає, що шлюбний договір не укладався, та додатково відсутня жодна домовленість у сторін щодо порядку та способу поділу майна подружжя. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 01.10.2024 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 02.10.2024 року на адресу суду за допомогою системи «Електронний суд» надійшла заява про забезпечення позову, в якій представник позивача просить суд до закінчення розгляду даної справи по суті і набранням остаточним судовим рішенням законної сили вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони відчуження земельної ділянки № [NUMBER] кварталу № 8 в садівничому товаристві «50 років Жовтня», кадастровий номер: 6310137500:08:003:0571 з цільовим призначенням для ведення садівництва, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 03.10.2024 року заяву представника позивача про забезпечення позову задоволено частково. Заборонено відчужувати частину земельної ділянки № [NUMBER] кварталу № 8 в садівничому товаристві «50 років Жовтня», кадастровий номер: 6310137500:08:003:0571 з цільовим призначенням для ведення садівництва, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 25.12.2024 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, надав пояснення. Проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової повістки на адресу місця реєстрації відповідача, на підтвердження чого в матеріалах справи наявні поштові конверти з відміткою про відсутність адресату за адресою, зазначеною в позовній заяві, що свідчить про належне його повідомлення, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. Відзив на позов не подав. Відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Беручи до уваги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлявся про місце і час судового засідання, суд розглядає справу за відсутності відповідача та згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як зазначає позивач, з 2006 року вона та [PERSON] перебували у відносинах, а з 2007 року взагалі почали жити разом в орендованій позивачем квартирі та саме з цього моменту у них почалися повноцінні сімейні відносини притаманні чоловіку та дружині, але без реєстрації шлюбу. З цього часу в їх родині з`явилися спільні обов`язки та права, розподілення між ними обов`язків, що повністю притаманно відносинам подружжя. З кожним роком їх стосунки зміцнювалися та у 2010 році вони прийняли рішення про спільне придбання квартири. Так, відповідно до копії Договору купівлі-продажу квартири від 10 серпня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 3170, сторони у справі - [PERSON] та [PERSON] придбали по частини квартири [ADDRESS] . Як стверджує позивач, в квартирі був зроблений ремонт та вони почали там мешкати. В подальшому позивач та відповідач вирішили народити дитину та, приблизно, наприкінці березня початку квітня 2014 позивач завагітніла. Під час перебування позивача у положенні вони разом з відповідачем 27.06.2014 придбали земельну ділянку з кадастровим номером 6310137500:08:003:0571, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Оформлення права власності на земельну ділянку було здійснено на ім`я відповідача. Зазначена земельна ділянка була придбана за спільні сумісні грошові кошти подружжя. Відповідно до копії Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 червня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуменною Л.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 2156, відповідачем [PERSON] було придбано у власність земельну ділянку № [NUMBER] кварталу № 8 в садівничому товаристві «50 років Жовтня», площею 0,0917 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 6310137500:08:003:0571, з цільовим призначенням для ведення садівництва. Відповідно до Довідки про найбільш вірогідну ціну нерухомого майна, а саме: земельної ділянки № [NUMBER] , кварталу № 8 , площею 0,0917 га, кадастровий номер: 6310137500:08:003:0571, надана для ведення садівництва, розташована за адресою: [ADDRESS] , її вартість станом на 09.09.2024 року складає 280 000 гривень. 03 лютого 2015 року сторони у справі - [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Московському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, про що було зроблено актовий запис № 106. Згідно копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції від 18 лютого 2015 року, у сторін у справі, [INFO] народилась донька [PERSON] . Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 06.08.2018 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, про що було зроблено актовий запис № 106, розірвано. Відповідності до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Положення ст. 4 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом. За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Згідно зі ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. При застосуванні ст. 74 Сімейного кодексу України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. За приписами ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Таким чином, предметом доказування у спорі про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є такі обставини, що мають матеріально-правове значення: чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі, між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а саме спільне проживання, спільний побут, наявність взаємних прав та обов`язків. Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Аналогічні висновки, висловлені Верховним Судом в постанові від 18.07.2018 у справі №544/1274/16-ц та в постанові від 12.02.2020 у справі № 207/3371/17. Великою Палатою Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 554/8023/15-ц зазначено, що встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю. У Постанові Верховного Суду від 03.11.2022 у справі №361/4744/19 зазначено, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з по господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15.07.2020 по справі №524/10054/16. На підтвердження факту сумісного проживання як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 2007 року по 03.02.2015 позивачем надано: копію договору купівлі-продажу квартири від 10.08.2010 року, копію договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 червня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуменною Л.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 2156; копію свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції від 18 лютого 2015 року, згідно до якого у сторін у справі, [INFO] народилась донька [PERSON] . Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно вимог ч. 4 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Відповідно до Хартії прав сім`ї, сім`я це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові і солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають один одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя. Статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. При цьому органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом». У відповідності до вищевказаних вимог, позивачем на підтвердження факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем [PERSON] надано низку доказів, які у частково підтверджують обставини спільного проживання однією сім`єю, а саме у період з 2010 року до 03.02.2015 року та виникнення між ними взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти, піклування чоловіка та жінки один про одного, народження спільної доньки [PERSON] . Позивачем не доведено факту спільного проживання однією сім`єю саме з 2007 року, за відсутності доказів, однак доказами підтверджується факт спільного проживання однією сім`єю сторін з 2010 року. Ураховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про встановлення факту того, що позивач та відповідач проживали в період з 2010 до 03.02.2015 року однією сім`єю як чоловік та дружина. Відповідно до статті 74 СК України (в редакції, чинній на час виникнення відносин притаманних подружжю у сторін цієї справи) якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша ст.71 СК України). Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України). У даній справі, шлюбний договір не укладався, та додатково відсутня жодна домовленість у сторін щодо порядку та способу поділу майна подружжя. У постанові Верховного Суду України від 08.06.2016 року у справі №6-2253цс15 зроблено висновок, що за правилами ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Отже, земельна ділянка з кадастровим номером 6310137500:08:003:0571, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності і вони мають рівні права на володіння, користування та розпорядження нею. Таким чином, кожен з подружжя має право на 1/2 частку права власності на вказану земельну ділянку, а отже, враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає позов в цій частині також підлягає задоволенню, а саме: визнанню спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку № [NUMBER] , кварталу № 8 , площею 0,0917 га в садівничому товаристві «50 років Жовтня», кадастровий номер: 6310137500:08:003:0571 з цільовим призначенням для ведення садівництва, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також визнанню за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на частину земельної ділянки [NUMBER], кварталу № 8 . Площею 0,0917 га, в садівничому товаристві «50 років Жовтня», кадастровий номер: 6310137500:08:003:0571 з цільовим призначенням для ведення садівництва, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Щодо судових витрат суд зазначає наступне. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частина друга статті 133 ЦПК України). Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачем заявлено дві вимоги немайнового характеру та одна майнова вимога. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік», з 01 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 3028 гривень. Відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 1211,20 грн. При поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Так, згідно платіжної інструкції № 0.0.3897526929.1 від 20.09.2024 року позивачем сплачено судовий збір за одну майнову вимогу та за дві немайнові вимоги у загальному розмірі 2573,44 грн., а повинен був сплатити 3057,92 грн. (968,96 грн. + 968,96 грн. + 1120 грн. = 3057,92 грн.). Отож різниця судового збору становить 484,48 грн., яку слід стягнути з позивача на користь Державного бюджету України. Крім того, судом ухвалою від 03.10.2024 року була накладена заборона відчужувати частину земельної ділянки № [NUMBER] кварталу № 8 в садівничому товаристві «50 років Жовтня», кадастровий номер: 6310137500:08:003:0571 з цільовим призначенням для ведення садівництва, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Outcome: partial