Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

У січні 2024 року [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «СТОА-АВТОТОРГСЕРВІСУ», Регіонального сервісного центру МВС в Житомирській області про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння та зобов`язання вчинити певні дії, який в серпні 2024 року уточнила та з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд постановити рішення яким витребувати від [PERSON] автомобіль «SKODA FABIA», 2004 року випуску, номер двигуна [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , чорного кольору та визнати за нею, [PERSON] право власності на автомобіль «SKODA FABIA», 2004 року випуску, номер двигуна [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , чорного кольору. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовувала тим, що їй на праві власності належав транспортний засіб автомобіль «SKODA FABIA 1,4», 2004 року випуску, номерний знак [NUMBER] . В січні 2017 року позивачка дізналася від свого сина, [PERSON] , що вказаний автомобіль він передав на зберігання без будь-яких документів [PERSON] . За повідомленням сина, в автомобілі ним було залишено технічний паспорт на автомобіль. Через деякий час ним було виявлено відсутність транспортного засобу, в результаті чого він звернувся до Житомирського відділу поліції у Житомирській області. У період звернення до органів поліції автомобіль було перереєстровано на нового власника [PERSON] на підставі договору комісії. Як стало відомо позивачці, в подальшому транспортний засіб автомобіль «SKODA FABIA 1,4», 2004 року випуску було перереєстровано на відповідача по справі [PERSON] . Враховуючи вищевикладене позивачка зазначає, що транспортний засіб вибув з її володіння без її волі, жодних дій з відчуження вона не здійснювала та не бажала здійснити, а тому вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою. Представник позивача адвокат Борисенко В.А. надав заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] \~про дату,\~час і\~місце розгляду\~справи повідомлений\~належним чином,\~що підтверджується\~поштовими поверненнями\~за закінченням\~терміну зберігання(а.с.98,\~140,149),\~однак у\~судове засідання\~не з`явився,\~причини неявки\~суду не\~повідомив відзив на позовну заяву не подавав, а тому зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223, 280 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що згідно відповіді Регіонального сервісного центру в Житомирській області №31/6-110 від 23 січня 2017 року зазначено, що [PERSON] в період з 26 травня 2004 року по 17 листопада 2016 року належав транспортний засіб «SKODA FABIA 1,4», 2004 року випуску, номерний знак [NUMBER] , однак з 17 листопада 2016 року зазначений транспортний засіб перереєстровано на нового власника. Так, вищевказаний автомобіль на підставі договору комісії від 12 листопада 2016 року було відчужено Товариством з обмеженою відповідальністю «СТОА-АВТОТОРГСЕРВІСУ» на користь [PERSON] , що підтверджується відповіддю Регіонального сервісного центру в Житомирській області №31/6-185 від 02 лютого 2017 року(а.с.35), а також відповідним договором купівлі-продажу №3976/16/000333 від 12 листопада 2016 року(а.с.47-49). Згідно відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях №31/29/14/349-аз-2024-334-2024 від 05 серпня 2024 року зазначено, що транспортний засіб «SKODA FABIA 1,4», 2004 року випуску, VIN-код [NUMBER] , 17 січня 2017 року на підставі доручення продавця серії НВІ №562798 від 24 листопада 2016 року та договору купівлі-продажу укладеному в ТСЦ МВС №1841 №1841/2017/294315 від 17 січня 2017 року зареєстровано за [PERSON] (а.с.111). Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2020 року у справі №569/7767/17 встановлено, що в договорі комісії №3976/16/000333 від 12 листопада 2016 року підпис в графі «Комітент» виконано не [PERSON] , а іншою особою, що підтверджено висновком експерта №1.1.-159/18 від 27 червня 2018 року. Враховуючи, що договір №3976/16/000333 від 12 листопада 2016 року [PERSON] не підписувався, договір не є укладеним. З матеріалів справи також вбачається, що СВ Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №12017060020001165 від 07 лютого 2017 року за ч. 1 ст. 289 КК України(а.с.12). Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди мають враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини. Згідно ст.\~208\~ЦК України\~у письмовій\~формі належить\~вчиняти: правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. У відповідності до ч. 1. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Цивільним кодексом України передбачено одними зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення обєєкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15 зроблено висновок, що "витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. До того ж одна з умов застосування віндикаційного позову - відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів". У пунктах 37 - 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що "предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння." Підсумовуючи вищенаведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів сторони по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про витребування автомобіля\~з чужого\~незаконного володіння підлягають частковому задоволенню та витребуванню від [PERSON] автомобіля «SKODA FABIA», 2004 року випуску, номер двигуна [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , чорного кольору на її, [PERSON] користь, оскільки судом встановлено, що договір комісії №3976/16/000333 від 12 листопада 2016 року позивачкою не підписувався, була відсутня воля [PERSON] на відчуження спірного транспортного засобу, тобто зазначений договір не створив юридичних підстав для подальшого відчуження транспортного засобу та переходу права власносності на спірний автомобіль до [PERSON] . Щодо вимоги про визнання за нею, [PERSON] права власності на автомобіль «SKODA\~FABIA»,\~2004\~року випуску,\~номер двигуна\~ [NUMBER] ,\~номер кузова\~ [NUMBER] , чорного кольору, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження \~№ 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388ЦК України, є неефективними. А тому суд вважає за необхідне відмовити [PERSON] у задоволенні цієї частини позовних вимог. Відповідно до ч. 1\~ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема і питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] повинно бути стягнено судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання позову в розмірі 1\~483 грн. 83 коп. та сплаченого судового збору за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 605 грн. 60 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial