Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-11 00:00:00

У червні 2023 року представник [PERSON] - адвокат Стукалова І.В. звернулася до суду з позовомдо [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 31 жовтня 2008 року сторони перебували в шлюбі, який розірвано 25 квітня 2017 року рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Під час перебування в шлюбі, 30 липня 2013 року сторонами було придбано квартиру [ADDRESS] (далі - квартира). Після розірвання шлюбу, сторони домовилися, що їхнє спільне майно, а саме квартиру вони подарують їхньому сину після досягнення ним повноліття. Відповідач продовжував проживати в даній квартирі, проти чого позивач не заперечувала, а їхній спільний син періодично приходив у вказану квартиру. Маючи таку домовленість, питання поділу майна подружжя взагалі не ставилося, і відповідач ніколи не висловлював будь-яких заперечень щодо прав позивача на квартиру. Згодом, коли виникла негайна потреба в реєстрації місця проживання сина для отримання ним паспорта громадянина України при досягненні ним 14-річного віку, відповідач як титульний власник квартири відмовив в реєстрації місця проживання їхнього сина в зазначеній квартирі, заявляючи, що він є її власником і розпоряджається нею на свій розсуд. Позивач, після невдалих спроб усно домовитись з відповідачем, направила на адресу відповідача лист з пропозицією з?явитися до органу реєстрації з метою зареєструвати місце проживання їхнього сина в спільній квартирі, однак зазначений лист був проігнорований відповідачем, останній не вчинив будь-яких дій. Натомність, в усному порядку відповідач висловився, що квартира є його особистою власністю, і він ніколи нічого не збирається дарувати. Відтак, після відмови відповідача у реєстрації їхньої дитини в спільній квартирі та обгрунтувань цієї відмови тим, що спірна квартира є його особистою власністю, у квітні 2023 року позивач дізналась про порушення її права та звернутись до суду за його захистом шляхом подання позову про поділ майна подружжя. Посилаючись на викладене, на положення ст. ст. 60, 61, 70, 71 СК України, представник позивача - адвокат Стукалова І.В. просила в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у даній справі, призначено підготовче судове засідання (а.с. 23). Від відповідача до суду відзив не надходив. Представник відповідача - адвокат Дуля Т.В. подала до суду клопотання про долучення доказів (а.с.38-43). 25 вересня 2025 року представник відповідача - адвокат Дуля Т.В. подала до суду заяву про застосування строків позовної давності (а.с.44-45). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 вересня 2023 року задоволено клопотання представника відповідача - адвоката Дулі Т.В. про витребування доказів у даній справі, витребувано у приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Іванкової І.О. належним чином завірені копії матеріалів нотаріальної справи щодо спірної квартири, тощо (а.с.53-54). 02 жовтня 2023 року представник позивача - адвокат Стукалова І.В. подала до суду клопотання про долучення доказів (а.с.59-65). 27 жовтня 2023 року від приватного нотаріуса Обухівського районного нотаріального округу Іванкової І.О. до суду надійшли на виконання ухвали суду від 25 вересня 2023 року витребувані судом матеріали (а.с.66-109). 21 лютого 2024 року представник позивача - адвокат Стукалова І.В. подала до суду клопотання про допит свідків (а.с.120). Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 лютого 2024 року закрито підготовче провадження та призначено дану цивільну справу до судового розгляду по суті, визначено порядок з?ясування справи, вирішено викликати та допитати свідків, тощо (а.с.123-124). 06.02.2025 року представник відповідача - адвокат Дуля Т.В. подала до суду письмові пояснення (183-185). Про день та час розгляду справи сторони були повідомлені належним чином (а.с.186-192). Представник позивача - адвокат Стукалова І.В. позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити, оскільки сторони перебували шлюбі, набули спільне майно, щодо клопотання про застосування позовної давності та доводів відповідача заперечувала, про що надала суду письмові дебати (а.с.193-199). Представник відповідача - адвокат Дуля Т.В. просила застосувати строк позовної давності, також зазначала, що хоча квартира була придбана під час шлюбу, проте за кошти відповідача, отже є його особистою власністю, а тому просила відмовити в задоволенні позову. Відповідач підтримав представника, також зазначав, що спірна квартира була придбана за рахунок продажу його квартири, в яку переїхала власник спірної квартири з доплатою останній різниці за спірну квартиру, коштів за договором купівлі-продажу своєї квартири він не отримував. Договір міни вони не оформляли, оскільки це було по коштах не вигідно, а тому уклали договір купівлі-продажу, під час оформлення договору купівлі-продажу спірної квартири він не повідомляв нотаріуса про те, що це його особисті кошти. Свідки: [PERSON] та [PERSON] надали суду свідчення. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з?ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об?єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи клопотання, заяви та пояснення сторін, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що з 31 жовтня 2008 року до 25 квітня 2017 року позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2017 року, яке набрало законної сили, що підтверджується копією рішення суду (а.с. 13). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія [NUMBER] від 23 квітня 2009 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області (а.с.11). У період перебування в зареєстрованому шлюбі сторонами набуто у власність та оформлено на ім?я відповідача квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копіями договору купівлі-продажу квартири від 30 липня 2013 року та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та обтяжень, (а.с.12-13). Згідно з матеріалами наданими приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Іванковою І.О., договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладений 30 липня 2013 року між [PERSON] «Продавець» та [PERSON] «Покупець», продаж зазначеної квартири здійснено за 193 445 грн, які Продавець одержав від Покупця під час підписання сторонами цього договору. Зазначений договір посвідчено нотаріально в установленому законом порядку та зареєстровано в реєстрі за № 1401(а.с.67). Відповідно до пункту 11 вказаний договір купівлі-продажу квартири, посвідчено за згодою дружини Покупця - [PERSON] , що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Іванковою І.О. 30.07.2013 року за реєстровим №1400. Зі змісту заяви вбачається, що [PERSON] надала згоду своєму чоловіку [PERSON] на купівлю за ціну та на умовах на його власний розсуд вказаної квартири. Підтвердила, що кошти, які витрачаються на придбання квартири є їхніми спільними сумісними коштами. Придбана квартира буде спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набувається ними за час шлюбу, договір купівлі-продажу укладається її чоловіком в інтересах сім?ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, і укладення цього договору відповідає їхньому спільному волевиявленню (а.с.85). Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень 30 липня 2013 року за [PERSON] зареєстроване право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.13). Також, з наданих приватним нотаріусом Іванковою І.О. матеріалів також вбачається, що цього ж дня - 30 липня 2013 року приватним нотаріусом був посвідчений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] «Продавець» та [PERSON] «Покупець», продаж зазначеної квартири, належної Покупцю на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, здійснено за 123 946 грн, які Продавець одержав від Покупця під час підписання сторонами цього договору. Зазначений договір посвідчено нотаріально в установленому законом порядку та зареєстровано в реєстрі за № 1408 (а.с.91). Згідно з наданою відповідачем копією розписки від 24 липня 2013 року [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 130 000 грн та зобов`язався повернути отриману суму боргу за першою вимогою. Зі змісту зазначеної розписки також вбачається, що 20 серпня 2020 року [PERSON] отримав від [PERSON] 130 000,00 грн за цією розпискою (а.с. 43). Відповідно до наданої позивачем копії договору купівлі-продажу квартири від 30 липня 2013 року [PERSON] «Продавець» та [PERSON] «Покупець» 30 липня 2013 року уклали договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , продаж зазначеної квартири вчинено за 95 058 грн, які Продавець одержав від Покупця під час підписання цього договору. Зазначений договір посвідчено нотаріально в установленому законом порядку та зареєстровано в реєстрі за № 1395 (а.с.61). [PERSON] є батьком позивача, що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] від 16 січня 1980 року (а.с.62). Свідки: [PERSON] та [PERSON] надали суду такі свідчення. Зокрема, свідок [PERSON] указував, що він є батьком позивача. Його донька [PERSON] проживала разом з відповідачем, перебували у шлюбі. Все було добре. Коли народилася дитина у доньки він вирішив продати свою квартиру. Він продав свою квартиру, що отримав у спадщину та віддав зятю кошти на нову квартиру. Під час укладення договору в нотаріуса були покупці, він і зять. Квартира була продана за 14 000 доларів США, 12 000 доларів США він віддав зятю - відповідачу на зміну житла у зв?язку з розширенням нової квартири, розписок він не брав, він допоміг сім?ї дочки (а.с.181-182). Свідок [PERSON] надала свої покази, згідно з якими вона є матір?ю позивача. Її дочка перебувала в шлюбі з 2008 року, [INFO] в них народився син [PERSON] . Їм було тісно проживати в однокімнатній квартирі, вони збирали гроші на розширення. Вони з чоловіком вирішили допомогти дітям, продали квартиру по [ADDRESS] , яка належала чоловіку як спадщина. Їхній зять Снігір допоміг продати квартиру, знайшов покупця та домовився з нотаріусом. Угода про продаж квартири її чоловіка, а також угода про купівлю квартири сім?єю їхньої доньки з чоловіком було укладено в один день. Всі кошти від продажу квартири, її чоловік віддав зятю для купівлі квартири (а.с.200). Звертаючись у червні 2023 року до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, позивач посилалась на те, що про порушення свого права вона дізналась у квітні 2023 року, після відмови відповідача зареєструвати їхню дитину в спільній квартирі та висловлювань відповідача, що вказана квартира є його особистою власністю, відповідач не вчинив будь-яких дій щодо забезпечення прав дитини та щодо реалізації прав позивача як співвласника спільного сумісного майна. Згідно з копією листа від 10 квітня 2023 року позивач звернулась до відповідача з проханням з?явитися до органу з надання адміністративних послуг в м. Василькові з метою реєстрації місця проживання їхнього неповнолітнього сина [PERSON] у спільній квартирі [ADDRESS] (а.с.14). Предметом спору в даній справі є квартира набута під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та її поділ як спільного майна подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89 ЦПК України). Суд дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах докази, на які посилаються як відповідач так і позивач як кожен окремо так і в їх сукупності, враховуючи покази свідків та пояснення сторін в частині поділу спірного майна вважає, що спірне майно є спільною власністю подружжя і підлягає поділу, в якому частки кожного із подружжя є рівними. Як встановлено судом предметом спору є квартира [ADDRESS] (далі - спірна квартира), яка набута під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, що визнається, і не оспорюється сторонами. Спірна квартира набута у власність на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 30 липня 2013 року, згідно з яким Покупцем квартири за вказаним договором купівлі-продажу був [PERSON] - відповідач у даній справі, квартира придбана за 193 445 грн(а.с.67). Договір купівлі-продажу квартири, посвідчено за згодою дружини Покупця - [PERSON] , що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Іванковою І.О. 30.07.2013 року за реєстровим №1400 (пункт 11 вказаного договору купівлі-продажу). Як вбачається зі змісту вказаної заяви [PERSON] надала згоду своєму чоловіку [PERSON] на купівлю за ціну та на умовах на його власний розсуд вказаної квартири. Підтвердила, що кошти, які витрачаються на придбання квартири є їхніми спільними сумісними коштами. Придбана квартира буде спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набувається ними за час шлюбу, договір купівлі-продажу укладається її чоловіком в інтересах сім?ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, і укладення цього договору відповідає їхньому спільному волевиявленню (а.с.85). Отже, вказаною заявою сторони погодили набуття нерухомого майна у спільну власність, визначивши статус грошових коштів як спільних сумісних та що такий правочин укладається в інтересах сім`ї. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03 червня 2024 року в справі № 712/3590/22. Встановивши, що при укладенні правочину спірної квартири позивач надала письмову згоду відповідачу на укладення договору купівлі-продажу вказаної квартири в спільну сумісну власність, і така заява-згода нотаріально посвідчена та зафіксована у такому правочині, за змістом якої сторони погодили набуття нерухомого майна у спільну власність, визначивши статус грошових коштів як спільних сумісних та що такий правочин укладається в інтересах сім`ї, суд дійшов до висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу, в якій частки кожного із подружжя є рівними. Посилання відповідача на те, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, оскільки ним була продана власна квартира [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 30 липня 2013 року та він отримував у позику в [PERSON] 130 000, 00 грн, які повернув останньому 20 серпня 2020 року, що підтверджується копією розписки від 24 липня 2013 року, не спростовують презумпції спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру, оскільки дружина [PERSON] , позивач у даній справі, під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири надавала на купівлю спірного майна згоду, згідно з якою об?єкт нерухомого майна набуватиметься у спільну сумісну власність, при цьому підтвердивши статус грошових коштів як спільних сумісних та що такий правочин укладається її чоловіком, відповідачем у справі, в інтересах сім`ї. Наявні в матеріалах докази, на які відповідач посилається спростовуючи презумпцію спільності майна подружжя: договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 30 липня 2013 року та копія розписки від 24 липня 2013 року підтверджують лише факт того, що відповідачем була відчужена належна йому на праві особистої власності квартира за яку він одержав від Покупця 123 946 грн під час підписання сторонами цього договору та, що [PERSON] надавав у позику відповідачу 130 000 грн, які останній повернув 20 серпня 2020 року. Відповідач не довів наявними та допустимими доказами своїх тверджень про використання саме цих коштів на придбання спірної квартири. Інші доводи відповідача висновку суду, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу, в якій частки кожного із подружжя є рівними не спростовують. Щодо застосування позовної давності, про що заявляв відповідач, суд зазначає про наступне. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За змістом статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 вказано, що «…можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов». Вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 126/1737/20, від 28 червня 2022 року у справі № 331/3589/20, від 15 травня 2023 року у справі № 200/26797/15-ц, від 16 жовтня 2023 року у справі № 759/12245/20. Досліджуючи питання щодо спливу позовної давності, суд встановив, що позивач звернулась до суду з позовом у червні 2023 року. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначала, що з часу розірвання шлюбу рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2017 року, спору щодо спільної квартири між сторонами не виникало. Про порушення свого права на спільне майно вона дізналась у квітні 2023 року, після відмови відповідача у реєстрації їхньої дитини у спільній квартирі та висловлювань відповідача, що вказана квартира є його особистою власністю, відповідач не вчинив будь-яких дій щодо забезпечення прав дитини та щодо реалізації прав позивача як співвласника спільного сумісного майна. Як встановлено судом, 10 квітня 2023 року позивач звернулася до відповідача з листом, у якому просила з?явитися до органу з надання адміністративних послуг в м. Василькові з метою реєстрації місця проживання їхнього неповнолітнього сина [PERSON] у спільній квартирі [ADDRESS] (а.с.14). Вказане свідчить про те, що про порушення права власності на спільне майно позивачу стало відомо в квітні 2023 року, що і є початком перебігу позовної давності. Враховуючи, що позивач дізналась у квітні 2023 року після відмови відповідача у реєстрації їхньої дитини у спільній квартирі та висловлювань відповідача, що вказана квартира є його особистою власністю, а звернувся до суду з даним позовом у червні 2023 року, отже суд вважає, що строк позовної давності позивач не пропустила. Відповідач не спростував, що про порушення права власності на спільне майно позивач дізналася у квітні 2023 року. У зв?язку з цим суд не вбачає підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, про що заявляв відповідач. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved