Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

У листопаді 2023 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та просить суд: -визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Позивач вказує, що вона є власником особового рахунку на житлове приміщення за адресою: квартира [ADDRESS] . Зазначає, що вселилася у 1979 році разом з сім?єю, на підставі обмінного ордера, виданого Жовтневою районною радою народних депутатів м. Києва. Під час вселення до вказаної вище квартири, ордер був зданий до експлуатуючої на той час, житлово-комунальної організації (ЖЕК) Жовтневого району м. Києва. Її син, [PERSON] , був зареєстрований у вказаній квартирі з 08.12.1992. Зазначено, що особовий рахунок було відкрито на її ім?я та вона стала відповідальним квартиронаймачем. Квартира [ADDRESS] є двокімнатною і складається з житлових кімнат площею 32 м. кв. та 13,15 м. кв. Загальна площа квартири становить 45,15 м. кв. Вказана квартира на день звернення до суду з даним позовом є неприватизованою. Послалася, що після укладення шлюбу 26.03.2005 між [PERSON] та [PERSON] , син умовив вселити до вказаної вище квартири його дружину, аби проживати з нею разом. 22 листопада 2005 року [PERSON] була зареєстрована у вказаній квартирі. Від дня її вселення у квартирі [ADDRESS] фактично стало проживати дві сім?ї. Вона в одній кімнаті, а син з дружиною у другий кімнаті. Зазначає, що вела своє домашнє господарство за власні кошти, а син з дружиною своє домашне господарство за їх кошти. Спільного господарства з [PERSON] не мала, а лише ділила з нею кухню та інші місця загального користування, що знаходяться у квартирі. У жовтні місяці 2005 року у сина та [PERSON] народилася дитина - [PERSON] , яка на даний час уже є повнолітньою і може бути самостійним відповідачем у справі. Оскільки між сином та відповідачкою [PERSON] сімейні стосунки з кожним роком погіршувалися, то 16.09.2008 шлюб вони розірвали. Після розірвання шлюбу, відповідачка у справі, забрала усі свої речі та речі неповнолітньої, на той час, [PERSON] і 16.09.2008 виїхала з квартири [ADDRESS] за кордон разом з дитиною. Після цього відповідачка та неповнолітня на той час дитина, у вказаній квартирі більше не проживали і не проживають. Позивач зазначає, що відповідачі не проживають в спірній квартирі, але нарахування за комунальні послуги проводяться пропорційно кількості зареєстрованих осіб, а тому позивач фактично несе додаткові витрати по утриманню житла, приватизації квартири, тощо. Приймаючи до уваги зміст заявлених вимог, позивач просить позов задовольнити в повному обсязі. Ухвалою судді від 28.11.2023 позовну заяву залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви. 23.01.2024 надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою суду від 05.02.2024 у справі відкрито спрощене позовне провадження, витребувано докази. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи від 29.02.2024 визначено новий склад суду під головуванням судді Усатової І.А. Згідно рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення, конверти з копією ухвали про відкриття провадження позовної заяви з додатками, що направлялися відповідачам були отримані [PERSON] 18.03.2024 на адресу суду від представника Керуючої компанії з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва надійшли пояснення, де зазначено, що обстеження житловиз приміщень на предмет проживання (не проживання) осіб та складання відповідних актів не відноситься до компетенції ЖЕД№904 та комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва», таком чином, комунальне підприємство не володіє інформацією щодо фактичного проживання осіб в квартирі [ADDRESS] . Враховуючи вищевикладене просять прийняти рішення відповідно до чинного законодавства України. Ухвалою суду від 16.09.2024 призначено справу до судового розгляду з повідомленням сторін. 11.10.2024 до суду надійшли письмові пояснення від [PERSON] , де зазначено, що у квартирі [ADDRESS] він зареєстрований з 08.12.1992. 26.03.2005 між ним та [PERSON] було укладено шлюб, після чого, до вказаної квартири вселилася [PERSON] , яка за згодою [PERSON] , 22.11.2005 була зареєстрована у квартирі [ADDRESS] . У жовтні місяці 2005 року у [PERSON] та [PERSON] народилася дитина - [PERSON] , яка на даний час уже є повнолітньою, і також була зареєстрована у вказаній квартирі з 22.11.2005. 16.09.2008 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано рішенням Солом?янського районного суду м. Києва, після розірвання шлюбу [PERSON] разом з дитиною залишили квартиру та виїхала за межі України. Зазначив, що [PERSON] у 2018, 2019, 2021 роках приїздила з донькою до Києва, але до квартири [ADDRESS] вона не входила, Отже, з 2008 року, ні [PERSON] ні [PERSON] у даній квартирі більше не з?являлися і їх особистих речей у цій квартирі немає. Позовну заяву просить задовольнити та слухати справу без його участі. У судовому засіданні позивач та її представник просили задовольнити позов, проти винесення заочного рішення не заперечували. Відповідачі та треті особи у судовое засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника Керуючої компанії з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва надішла заява про розгляд справи без їх участі, просили прийняти рішення відповідно до чинного законодавства України. Судові повістки, які були направлені відповідачам повернулись до суду з відміткою «відсутній адресат» На день ухвалення рішення відповідачі своїм правом не скористалися, відзив на позов не подали. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи позивачка у 1979 році разом з сім?єю з чотирьох осіб, на підставі обмінного ордера № 133, виданого бюро по обміну жилих приміщень виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящихся була вселена у квартиру [ADDRESS] . [PERSON] , зареєстрований у вказаній квартирі з 08.12.1992. Квартира [ADDRESS] є двокімнатною і складається з житлових кімнат площею 32.6 м. кв. Вказана квартира на день звернення до суду з даним позовом є неприватизованою. Позивачка зазначає, що після укладення шлюбу 26.03.2005 між її сином [PERSON] та [PERSON] , він умовив вселити до вказаної вище квартири його дружину, аби проживати з нею разом. 22 листопада 2005 року [PERSON] була зареєстрована у вказаній квартирі. Також зазначила, що 16.09.2008 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, після цього відповідачка разом з [PERSON] залишила спірну квартиру і більше в ній не з`являлася. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини та відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантується кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Згідно із ст. 4 ЖК УРСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає, зокрема, жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд). Станом на 02.09.2023 у спірній квартирі згідно витягу № 98527899 від 02.09.2023 зареєстровано 4 особи. Позивач, звертаючись до суду з позовом вказав, що відповідачі хоча і були зареєстровані в квартирі, але проживали до 2008 року, після чого виїхали за кордон. Зазначає, що відповідачі не проживають в спірній квартирі, але нарахування за комунальні послуги проводяться пропорційно кількості зареєстрованих осіб, а тому позивач фактично несе додаткові витрати по утриманню житла, приватизації квартири, тощо. Відповідно до частини другої статті 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права . За змістом ст. 71 ЖК України, наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в закладах охорони здоров`я або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у відповідних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в закладах охорони здоров`я, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як роз`яснено у п.п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України ), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та відповідно до ст. 264 ЦПК України. При цьому, ст. 78 ЖК України встановлені права і обов`язки тимчасово відсутніх наймача та членів його сім`ї, згідно якої - тимчасово відсутній наймач зберігає права і несе обов`язки за договором найму жилого приміщення. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У своїй постанові від 15 січня 2020 року справа №754/613/18-ц провадження № 61-1634св19 Верховний Суд вказав, що, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття "житло" не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі "Прокопович проти Росії", заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі "Савіни проти України", заява № 39948/06, пункт 47). У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (заява № 30856/03) ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18) зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖКУкраїнської РСР та вказано, що: "збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖКУкраїнської РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності". На підтвердження викладених обставин, якими обгрунтовуються позовні вимоги, позивач просила витребувати інформацію про перетин державного кордону України відповідачами. Так, згідно інформації Головного центру обробки спеціальної інформації Державної Прикордонної Служби України, що міститься у довідці №19-15898 18/24 - вих. від 05.03.2024 за період з 08.11.2017 по 05.03.2024 [PERSON] та [PERSON] 11.09.2021 перетнули державний кордон на виїзд літаком 9516 Київ -Афіни. Суд приймає до уваги даний доказ, оскільки інформація, що зазначена підтверджує відсутність відповідачів у спірній квартирі понад шість місяців. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , які проживають в одному будинку з [PERSON] підтвердили, що відповідачі багато років не проживають у квартирі [ADDRESS] , також вказали, що відповідачі виїхали за кордон України до матері [PERSON] . Судом до уваги їх показання приймаються, оскільки підтверджуються матеріалами справи. Суд встановлює причини, через які особа не проживає у житлі, як підстави для визнання її такою, що втратила право користування житлом, з урахуванням конкретних життєвих обставин. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до цивільного процесуального закону позивач має довести факт відсутності відповідача у жилому приміщенні без поважних причин. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до вимог частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України). Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша, третя статті 12 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі. Відповідачі відзив на позовну заяву не подали, обставини викладені у позові не спростували. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Outcome: approved