Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

03.09.2024 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах з врахуванням заяви від 11.09.2024 року позивач просить: визнати за ним право особистої приватної власності на наступне майно: - квартиру [ADDRESS] ; - машиномісце № [NUMBER] загальною площею 12,3 кв.м., за адресою: [ADDRESS] ; - житловий будинок №1 (№77) житловою площею 56,6 кв.м. з господарськими та надвірними будівлями та басейн відкритого типу, розміром 5х10х1.6 (м) за адресою: [ADDRESS] ; - житловий будинок [ADDRESS] ; - земельні ділянки площею 0,222 га (кадастровий номер 3221480903:02:003:0062), 0,078 га (кадастровий номер 3221480903:02:003:0063), що розташовані за адресами: [ADDRESS] та 0,52 га (кадастровий номер 3221480903:02:010:0004), що розташована за адресою: [ADDRESS] . Вимоги позову обгрунтовані тим, що з 14.02.1997 року сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, який на момент звернення до суду з позовом не розірвано. Під час перебування у шлюбі позивач набув право власності на квартиру [ADDRESS] . Як зазначає позивач, вказані об`єкти були набуті на підставі інвестиційних договорів за якими були сплачені особисті кошти позивача (отримані в позику та за договором дарування). Житловий будинок [ADDRESS] був набутий позивачем за решту отриманих в позику коштів (його особисті). Як вказує позивач, реконструкція басейну відбувалась за кошти отримані в позику, а потім подаровані йому, тобто за його особисті кошти. Право власності позивача на будинок [ADDRESS] з господарськими та побутовими надвірними будівлями набуте на підставі договору дарування від 29.10.2010 року. Щодо земельних ділянок позивач зазначає, що оскільки житлові будинки перебувають в його особистій приватній власності, то таке право особистої приватної власності позивача на підставі положень ст.120 ЗК України розповсюджується і на земельні ділянки на яких вони розміщені. Таким чином, так як зазначене вище майно придбане за особисті кошти позивача, позивач для захисту власного права звернувся до суду з цим позовом. 02.10.2024 року до суду надійшов відзив уповноваженого представника відповідача на заявлені вимоги в яких вона просить відмовити в задоволенні заявлених вимог. Як зазначено у відзиві, квартира [ADDRESS] ; машиномісце [ADDRESS] та житловий будинок [ADDRESS] є спільним майном подружжя, оскільки набуте в період перебування в шюбі, про що також зазначили сторони в шлюбному договорі. На дану обставину не впливає той факт що майно зареєстроване на праві власності за позивачем. Щодо будинку №77-А представник зазначила, що він будувався подружжям для подальшого проживання в ньому та використання як дачі на земельній ділянці яка належить на праві власності відповідачу. Так як відповідач повністю довірила власному чоловікові зареєструвати право власності на будинок, то він здійснив його реєстрацію, але на доньку від першого шлюбу - [PERSON] , [INFO] , яка на той час не мала фінансової можливості здійснювати будівництво будинку загальною площею 480,2 кв.м. Також представник зазначає, що [PERSON] витрачала власні кошти на будівництво будинку. Після завершення будівництва будинку, вони користувались ним разом. Крім того, в шлюбному договорі зазначено про належність вказаного будинку до спільної сумісної власності подружжя. Щодо будинку №77 представник зазначає, що він є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки 25.03.1998 року була продана квартира на [ADDRESS] , яка була надана родині [PERSON] як військовослужбовцю, та в цей же день за рахунок отриманих від продажу квартири коштів був придбаний будинок №77 . Щодо земельних ділянок представник відповідача вказує, що вони були набуті під час перебування у шлюбі, зареєстровані за відповідачем та використовувалися в інтересах сім`ї. Представник зауважує, що відповідачу не було відомо про існування договорів позики та дарування грошових коштів. Брат позивача практично не працював і йому матеріально допомагала вся родина, він не мав фінансової можливості надати позику. 22.10.2024 року до суду надійшла відповідь на відзив в якій позивач наполягає на задоволенні заявлених вимог з підстав, викладених в позовній заяві. Також позивач зазначив, що шлюбний договір, укладений між сторонами припинив свою дію на підставі п.20. Земельну ділянку для будівництва будинку №77-А відповідач передала за договором оренди та договором суперфіцію. Будівництвом займалась замовник (дочка позивача) - [PERSON] , [INFO] . Також позивач вказує, що вона мала фінансову можливість здійснити будівництво будинку. 30.10.2024 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив. Однак так як заперечення подані з пропущенням встановленого строку, вони повернуті стороні відповідача. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали та просили їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні яке відбулось 31.01.2025 року заперечила проти задоволення заявлених вимог та просила відмовити в їх задоволенні на тій підставі, що все майно є спільним майном подружжя, а тому не може бути визнано особистою приватною власністю позивача. Представник відповідача в судовому засіданні заявлені вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Вислухавши сторони, врахувавши їх процесуальні заяви, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених вимог за наступних підстав. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] з 14.02.1997 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 10.09.2024 року (справа №761/28610/24) шлюб між сторонами розірвано. Як вбачається з матеріалів справи, під час перебування сторін у шлюбі вони набули наступне майно: - квартиру [ADDRESS] ; - машиномісце № [NUMBER] загальною площею 12,3 кв.м., за адресою: [ADDRESS] ; - житловий будинок [ADDRESS] ; - житловий будинок [ADDRESS] ; - земельні ділянки площею 0,222 га (кадастровий номер 3221480903:02:003:0062), 0,078 га (кадастровий номер 3221480903:02:003:0063), що розташовані за адресами: [ADDRESS] та 0,52 га (кадастровий номер 3221480903:02:010:0004), що розташована за адресою: [ADDRESS] . При зверненні до суду з позовом, позивач зазначав, що все зазначене майно належить йому на праві особистої приватної власності та не є спільним майном подружжя. Щодо заявлених вимог позивача про визнання особистою приватною власністю квартири [ADDRESS] ; житлового будинку [ADDRESS] суд зазначає наступне. 05.12.1997 року позивач та АТ Холдингова компанія «Київміськбуд» уклали Інвестиційний контракт №6398 (про інвестування у житлове будівництво), 30.12.1997 року укладена Додаткова Угода №2 щодо об`єкта інвестування - квартири [ADDRESS] , 5 поверх , 4 кімнати, загальною площею 124 кв.м. Як вбачається з копій приходних касових ордерів, за період з 05.12.1997 року по 30.12.1997 року позивач сплатив на виконання умов зазначеного Інвестиційного контракту 174 741,28 грн. За актом прийому-передачі квартири інвестору від 13.07.1999 року позивачу була передана квартира. [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру від 02.09.1999 року. 03.09.1999 року право власності [PERSON] на квартиру було зареєстроване Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна. Як пояснив в судовому засіданні позивач, на даний час квартира зареєстрована за ним на праві власності. 18.08.1998 року позивач та АТ Холдингова компанія «Київміськбуд» уклали Інвестиційний контракт №1035 про інвестування у будівництво підземної автостоянки (паркінгу), машиномісця № [NUMBER] по [ADDRESS] . Як вбачається з копій приходних касових ордерів, за період з 15.06.1999 року по 23.12.1998 року позивач сплатив на виконання умов зазначеного Інвестиційного контракту загальну суму 20 311,44 грн. За актом прийому-передачі машиномісця від 08.11.1999 року позивачу було передано машиномісце. [PERSON] набув право власності на машиномісце № [NUMBER] загальною площею 12,3 кв.м. в будинку [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на підземний паркінг від 01.03.2000 року. 13.03.2000 року право власності [PERSON] на машиномісце було зареєстроване Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна. В судовому засіданні позивач пояснив, що машиномісце і на даний час зареєстроване за ним на праві власності. На підставі Договору купівлі-продажу нерухомості від 25.03.1998 року [PERSON] набула право власності на будинок [ADDRESS] . Будинок має житлову площу 56,6 кв.м. та знаходиться на земельній ділянці з будівлями: господарський блок, погріб, туалет, огорожа, колодязь. Продаж будинку здійснено за 55 000,00 грн. 26.03.1998 року право власності [PERSON] на вказаний будинок було зареєстроване Фастівським міжміським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна. Як пояснили сторони в судовому засіданні, на даний час будинок на праві власності належить [PERSON] . Стаття 22 КЗпШС (в редакції на час набуття майна) визначав, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (ч.1 ст.24 КЗпШС). Як вбачається з матеріалів справи, 04.12.1997 року між [PERSON] (далі - Кредитор) та [PERSON] (далі - Позичальник) в простій письмовій формі був укладений Договір №1 безпроцентної цільової позики за умовами якої Кредитор зобов`язувався надати Позичальнику безпроцентну цільову позику в розмірі 250 000,00 грн. в особисту власність, а останній зобов`язується використати її за цільовим призначенням і повернути позику у визначений даним договором строк. Метою надання позики визначено: придбання Позичальником чотирьохкімнатної квартири за будівельною адресою: [ADDRESS] загальною площею 124 кв.м. шляхом інвестування частини позики у грудні 1997 року у житлове будівництво згідно Інвестиційного контракту, що укладається між Позичальником та Акціонерним товариством Холдингова компанія «Київміськбуд»; придбання Позичальником машиномісця у підземному паркінгу за цією ж адресою, загальною площею до 20 кв.м. шляхом інвестування частини позики у 1998 році; придбання Позичальником двоповерхового житлового будинку у сільській місцевості Київської області шляхом використання частини позики у 1998 році. Стаття 374 ЦК УРСР (в редакції станом на 04.12.1997 року) визначала, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. В той же час стаття 375 ЦК УРСР передбачала, що договір позики на суму понад п`ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі. Відповідач в судовому засіданні пояснила, що на момент укладення Інвестиційного контракту їй не було відомо про існування вказаного договору позики, оскільки грошові кошти були спільним майном подружжя (доходи отримані подружжям) та частину грошових коштів було надано відповідачу її батьками так як вони займали посади з високими доходами. Крім того, відповідач суду пояснила, що вона вказаний договір позики не оскаржувала після того, як їй стало відомо про його існування. В подальшому, Угодою №1 про припинення дії Договору безпроцентної цільової позики від 04.12.1997 року №1 від 11.07.2008 року, у зв`язку з укладанням сторонами Договору дарування грошей від 11.07.2008 року, пов`язаного із прощенням Кредитором Боргу Позичальника в сумі 250 000,00 грн. за Договором безпроцентної цільової позики №1 від 04.12.1997 року, сторони дійшли згоди припинити дію Договору. 11.07.2008 року між [PERSON] (далі - Дарувальник) та [PERSON] (далі - Обдаровуваний) був укладений Договір дарування грошей за яким Дарувальник подарував, а Обдаровуваний прийняв у дар гроші в сумі 250 000,00 грн. Як вказано в договорі, передача грошових коштів між сторонами відбулась до підписання цього договору, гроші були передані Дарувальником та прийняті Обдаровуваним за Договором безпроцентної цільової позики №1 від 04.12.1997 року у м.Дніпродзержинську Дніпропетровської області. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироненко О.Ф. та зареєстрований в реєстрі за №3658. Частина 1 статті 717 ЦК України (в редакції станом на 11.07.2008 року) визначала, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з частиною 5 статті 719 ЦК України (станом на 11.07.2008 року), договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. При зверненні до суду з позовом, позивач зазначив, що вказані об`єкти нерухомості він вважає особистою власністю оскільки вони придбані за кошти, які йому були подаровані. Однак суд не може прийняти до уваги зазначене позивачем, оскільки на момент укладення Інвестиційних контрактів та набуття права власності на квартиру та машиномісце, грошові кошти фактично мали статус позики. Зобов`язання [PERSON] за договором позики припинились у зв`язку з прощенням боргу, про що зазначено в Угоді №1 про припинення дії Договору безпроцентної цільової позики від 04.12.1997 року №1 від 11.07.2008 року. Вказана сума на момент набуття майна не була подарована, а тому відсутні підстави вважати, що таке майно належить позивачу на праві особистої власності. Крім того, позивач зазначив що розпискою від 25.03.1998 року підтверджується факт передачі коштів в сумі 55 000,00 грн. [PERSON] для придбання будинку [ADDRESS] . Водночас вказана розписка не є належним та допустимим доказом отримання особисто [PERSON] вказаних коштів, так як відсутній її підпис про це. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала отримання коштів від позивача на придбання будинку. Таким чином позивач не надав суду належних та допустимих доказів, що зазначене майно - квартира №13 , машиномісце № [NUMBER] , що знаходяться за адресою: [ADDRESS] та житловий будинок [ADDRESS] належить йому на праві особистої власності. Щодо вимог про визнання особистою приватною власністю будинку [ADDRESS] суд зазначає наступне. На підставі договору дарування житлового будинку від 29.10.2010 року [PERSON] набув право власності на житловий будинок [ADDRESS] району Київської області по вул.Батюка. будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,520 га (кадастровий номер 3221480903:02:010:0004). Право власності позивача на вказане домоволодіння було зареєстровано в реєстрі речових прав 12.11.2010 року. Пояснення сторін різняться щодо обставин будівництва вказаного будинку. Так позивач зазначає, що будівництвом будинку займалась його донька від першого шлюбу - [PERSON] , яка в подальшому подарувала вказаний будинок. Відповідач же суду пояснила, що будівництво будинку відбувалось за спільні кошти подружжя. В той же час, як вбачається з матеріалів справи, 04.04.2007 року [PERSON] як Орендодавець та [PERSON] , як Орендар уклали договір оренди землі №194/5 за умовами якого Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку площею 0,52 га, кадастровий номер 3221480903:02:010:004 для ведення особистого селянського господарства, в тому числі для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Договір укладений на 10 років. Суду не було надано доказів що договір оренди був продовжений. 04.04.2007 року сторони підписали акт приймання-передачі об`єкта оренди. Договір було зареєстровано 06.06.2007 року Васильківським відділом Київської філії центру ДЗК. Відповідач не заперечувала підписання вказаного договору та акту приймання-передачі. 10.12.2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір суперфіцію №194/7 за умовами якого [PERSON] прийняв в строкове платне користування земельну ділянку площею 0,52 га, кадастровий номер 3221480903:02:010:004 для ведення особистого селянського господарства, в тому числі для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Метою надання в користування земельної ділянки, згідно з п.1.4 Договору визначено здійснення Суперфіціарієм будівництва та подальшої експлуатації об`єктів нерухомості. Згідно з умовами п.2.4 Договору суперфіцію, [PERSON] лише отримав право користування земельною ділянкою, вона не вилучалась з постійного користування [PERSON] . Умовами п.2.7 Договору було передбачено, що право користування земельною ділянкою, наданою для забудови, може бути відчужене Суперфіціарієм без отримання попередньої згоди Суперфіціара, але з наступним повідомленням про це Суперфіціара. Договір, як вбачається, підписаний сторонами. Відповідач заперечувала факт підписання договору, однак суду не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного. В подальшому, 15.12.2008 року між [PERSON] , як Суперфіціаром та [PERSON] , як Суперфіціарієм був укладений договір Суперфіцію №194/10 за умовами якого [PERSON] прийняла в строкове платне користування земельну ділянку площею 0,52 га, кадастровий номер 3221480903:02:010:004 що знаходиться за адресою: [ADDRESS] для ведення особистого селянського господарства, в тому числі для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Суду не було надано доказів, що Договір оренди землі, Договори суперфіцію чи Договір дарування будинку були оскаржені в судовому порядку та відповідно рішенням суду були розірвані чи визнані недійсними. Частина 1 статті 57 СК України в редакції станом на 29.10.2010 року передбачала, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Враховуючи положення про правомірність правочину, визначені ст.204 ЦК України, оскільки позивач набув право власності на будинок [ADDRESS] на підставі договору дарування житлового будинку від 29.10.2010 року, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині та визнання особистою приватною власністю позивача будинку [ADDRESS] . Щодо басейну відкритого типу, розміром 5х10х1.6 (м) за адресою: [ADDRESS] варто зазначити, що суду не надано копії технічного паспорту на будинок ( 77 та 77-а ) в якому вказаний басейн зазначений як допоміжна (господарська) будівля чи господарська споруда, він ен може бути окремим об`єктом нерухомості. Щодо заявлених вимог про визнання за позивачем права особистої власності на земельні ділянки площею 0,222 га (кадастровий номер 3221480903:02:003:0062), 0,078 га (кадастровий номер 3221480903:02:003:0063), що розташовані за адресами: [ADDRESS] та 0,52 га (кадастровий номер 3221480903:02:010:0004), що розташована за адресою: [ADDRESS] суд зазначає наступне. На підставі рішення виконкому Великосолтанівської сільської ради народних депутатів від 02.09.1998 року №136 передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,222 га в [ADDRESS] для будівництва, обслуговування житлових будівель та господарських споруд. В подальшому, на підставі рішення Великосолтанівської сільської ради №38 від 27.02.2001 року надано земельну ділянку площею 0,078 га, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю від 07.04.1999 року. На підставі рішення виконкому Великосолтанівської сільської ради №622-26-ІV від 25.01.2005 року передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,520 га в с.Хлепча, Васильківського району (кадастровий номер 3221480903:02:010:0004) для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю від 07.04.1999 року. Вказані земельні ділянки зареєстровані на праві власності за [PERSON] . При зверненні до суду з позовом та обґрунтовуючи що зазначені земельні ділянки належать позивачу на праві особистої приватної власності, він посилався на положення ст.120 ЗК України, та вказував, що земельні ділянки «слідують за долею» будинку, а тому оскільки будинки належать йому на праві приватної власності, тому відповідно і земельні ділянки поділяють таку долю. В той же час суд не може погодитись із зазначеним позивачем за наступних підстав. [PERSON] набула право власності на вказані земельні ділянки на підставі відповідних рішень сільської ради, право власності зареєстровано в порядку, визначеному діючим законодавством. Стаття 17 Земельного кодексу УРСР (в редакції станом на 02.09.1998 року та 27.02.2001 року) передбачала, що передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Стаття 12 Земельного Кодексу України (в редакції станом на 25.01.2005 року) передбачала, що до повноважень сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин належить, зокрема, а) розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Згідно ст.377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду (після 01.01.2004 року), переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на ту частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Згідно п. «ґ» постанови пленуму Верховного суду України №7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» «до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року , згідно зі статтею 377 ЦК переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором». Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Таким чином, враховуючи що позивач не набував за договором купівлі-продажу житловий будинок, відповідач у встановлений діючим законодавством спосіб набула право власності на земельні ділянки, її право власності позивачем не оскаржене, тому суд не вбачає законом передбачених підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання права особистої приватної власності позивача на земельні ділянки. Також варто зазначити, що при вирішенні даного спору суд не бере до уваги умови шлюбного договору від 01.08.2013 року з наступними змінами, оскільки він припинив свою дію в серпні 2013 року. Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (дивитись, наприклад, рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavinandothers v. Ukraine), заява № 4909/04, пункт 58). На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial