Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-03 00:00:00

В обґрунтування позову, з урахуванням заяви про зміну підстав позову від 18 листопада 2024 року, позивач [PERSON] вказав, що 15 серпня 2015 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який було розірвано на підставі рішення Люботинського міського суду Харківської області від 16 лютого 2022 року. Під час шлюбу у них з відповідачем [INFO] народилась донька [PERSON] . В грудні 2021 року він та його дружина захворіли на COVID, а вже на початку січня 2022 року у поведінці [PERSON] відбулись дивні зміни почала сваритися з своєю матір`ю, яка приїхати в гості, розповідати про матір незвичні речі, почала пізно лягати спати і прокидалася о четвертій годині ранку, почала зловживати алкоголем. Така поведінка [PERSON] призводила до частих сварок і врешті стала причиною розлучення. Але на той час він, [PERSON] , не міг припустити, що така поведінка була проявом психічної хвороби у [PERSON] . В середині лютого 2022 року [PERSON] разом із донькою поїхала до своєї матері в м. Рубіжне Луганської області, де й потрапила в окупацію одразу після початку 24 лютого 2022 року військової агресії російської федерації проти України. Навесні 2022 року [PERSON] разом із донькою вдалося повернутися до м. Люботин, до нього додому, і вони проживали разом до серпня 2022 року, коли [PERSON] вирішила виїхати до Німеччини. Під час проживання в Німеччині, як про це йому розповідала особисто [PERSON] , з лютого 2023 року [PERSON] перебувала у глибокій депресії та розмірковувала про суїцид. Але наприкінці червня 2023 року [PERSON] разом з донькою [PERSON] повернулися в Україну, і проживали в його будинку. Він, [PERSON] , одразу попіклувався про забезпечення доньки одягом, іграшками і розвагами, та оновив для неї закордонний паспорт. Майже одразу після повернення до м. Люботин [PERSON] почала проводити час самостійно, і вже через тиждень знову почала зловживати спиртними напоями, поводила себе неадекватно, і припинила піклуватися про доньку. Невдовзі [PERSON] почала поводити себе агресивно, висловлювалась нецензурною лайкою в присутності доньки, йшла з дому о 5 ранку і була відсутня протягом дна, а іноді навіть не приходила ночувати додому. Фактично донька перебувала на його, [PERSON] , утриманні. На його зауваження щодо такої поведінки лише викликали у [PERSON] агресію. Неадекватна поведінка [PERSON] також проявилась в тому, що вона серед дня розпивала алкогольні напої з невідомими особами поряд з продуктовим магазином, розташованим неподалік від дому, куди він, [PERSON] , прийшов з донькою. Побачивши матір у такому стані, дитини була збентежена. Тому він, [PERSON] , запропонував [PERSON] припинити вживання алкоголю і поїхати з ним додому. Натомість [PERSON] почала в присутності доньки ображати його нецензурною лайкою та втекла в невідомому напрямку. Невдовзі після цього [PERSON] викликала поліції та звинуватила його у спробі її викрасти. Але перебуваю у приміщенні відділення поліції, вона поводила себе неадекватно і намагалася втекти, через що й була госпіталізована до психіатричної лікарні. Лікування [PERSON] в умовах лікарні тривав 1,5 місяці. Але й після того [PERSON] продовжувала поводити себе неадекватно, не намагалася влаштуватися на роботу і постійно прагнула куди-небудь поїхати. Така поведінка впливає на її здатність належним чином виконувати свої батьківські обов`язки по відношенню до доньки в частині забезпечення належних умов для виховання, проживання та гармонійного розвитку. Це спонукало його, [PERSON] , 01 серпня 2023 року звернутися до Люботинського міського суду Харківської області з позовом про визначення місця проживання малолітньої доньки [PERSON] разом з ним. Після відкриття судом провадження в справі він, [PERSON] , самостійно виховував доньку та піклувався про її добробут, бо донька проживала саме з ним. Але [PERSON] , до завершення судового розгляду в справі за його позовом про визначення місця проживання дитини, фактично викравши доньку, 31 грудня 2023 року змінили її місце проживання і виїхала з нею за межі України, і потім переїхала на окуповану територію Луганської області. Своїми діями [PERSON] ще й зірвала процес навчання дитини у школі. Ухвалою суду від 11 червня 2024 року було відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження; відповідачу був встановлений строк у 15 днів з дня одержання копії ухвали на подання відзиву на позов. Копію ухвали про відкриття провадження в справі разом із копією позовної заяви і доданих до неї документів було направлено відповідачу [PERSON] засобами поштового зв`язку за адресою місця проживання, зареєстрованого у встановленому законом порядку. Поштовий конверт на ім`я [PERSON] повернуто без вручення з відміткою від 15 липня 2024 року про відсутність особи за адресою місця проживання. Виходячи зі змісту ч. 8 ст. 128, ч. 4 ст. 130 ЦПК України, суд вважає, що відповідачу у належний спосіб були вручені вказані вище документи. Протягом встановленого судом строку відповідачем відзив не поданий. В судовому засіданні позивач [PERSON] виступив з промовою на підтримання заявленого ним позову та просив позов задовольнити в повному обсязі. Позивач у своїх поясненнях посилався на обставини, викладені в позову, наголосив на тому, що з відповідачем [PERSON] була досягнута домовленість про те, що їх донька проведене з нею кілька днів на свято Нового року, і на виконання цієї домовленості він привіз доньку до [PERSON] , в квартиру, де вона на той час проживала на умовах оренди. Але вранці 01 січня 2024 року він не міг зв`язатися з колишньою дружиною і донькою, бо їх номери телефонів перебували поза зоною дії мережі мобільного оператора. Він одразу виїхав до будинку, де проживала на той час [PERSON] , але в квартирі довгий час ніхто не відчиняв двері. Тому він змушений був звернутися до поліції з заявою про можливе викрадення його доньки. За кілька днів від поліцейських він дізнався, що [PERSON] разом з їх донькою перетнула кордон України з Польщею, а потім вирушила до Білорусі і далі до Російської Федерації. Також з`ясувалось, що [PERSON] потайки від нього виготовила для дитини новий закордонний паспорт, який був використаний для вивезення доньки за кордон. Відповідач [PERSON] про день, час і місце проведення судового розгляду була повідомлена належним чином, але в судове засідання не з`явилася без поважних на то причин та відзив на позов не подала. Заяву про відкладення розгляду справи до суду відповідач не подавала. Тому суд, за згодою позивача, вирішує справу на підставі наявних у ній матеріалів в заочному порядку. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Люботинської міської ради Харківської області Ровгейша Н.Н. в судовому засіданні позов [PERSON] підтримала та просила задовольнити. В своїх поясненнях представник [PERSON] посилалася на ті обставини, що при підготовці висновку щодо розв`язання спору були досліджені умови проживання позивача як батька дитини та враховані неприязні стосунки між сторонами, які виникли після розірвання шлюбу, та те, що під час судового розгляду в іншій справи про визначення місця проживання дитини відповідач [PERSON] свідомо змінила місце проживання доньки без узгодження з батьком дитини, позивачем [PERSON] . Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні докази, суд встановив наступне. Сторони, [PERSON] і [PERSON] , перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 серпня 2015 року, який було розірвано на підставі рішення Люботинського міського суду Харківської області від 16 лютого 2022 року, ухваленого в справі № 630/26/22 за позовом [PERSON] , та яке набрало законної сили 21 березня 2022 року. Під час шлюбу у сторін [INFO] народилась донька [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] , виданого 15 листопада 2017 року відділом державної РАЦС по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області. Позивач [PERSON] з 20 квітня 2010 року зареєстрований та постійно проживає за адресою: [ADDRESS] . За цією ж адресою, починаючи з 17 вересня 2019 року, зареєстрована малолітня [PERSON] , [INFO] . Відповідач [PERSON] за даними Єдиного державного демографічного реєстру станом на 10 червня 2024 року має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 08 жовтня 2014 року. Згідно із ст. 141 СК України, ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав щодо дитини. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані приймати участь у вихованні дитини, зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. З довідки Люботинського ліцею № 2 Люботинської міської ради Харківської області від 31 січня 2024 року № 01-26/14 випливає, що дитина [PERSON] на час складання довідки є ученицею 1 класу Люботинського ліцею № 2. Отже батьками дитини були докладені зусилля для отримання дитиною доступу до загальної середньої освіти та її здобуття у встановленому порядку. Але між сторонами, як батьками малолітньої дитини, влітку 2023 року виник спір щодо визначення місця проживання дитини. Як вбачається з рішення від 11 липня 2024 року, ухваленого в справі № 630/939/23, Люботинським міським судом Харківської області був розглянутий по суті позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області, про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком, [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Вказаним рішенням позовні вимоги [PERSON] були задоволені в повному обсязі та визначено місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з батьком, [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Рішення набрало законної сили 22 серпня 2024 року. Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 11 липня 2024 року в справі № 630/939/23 були встановлені наступні обставини. Відповідач [PERSON] була направлена 19 липня 2023 року екіпажем швидкої медичної допомоги на лікування КНП Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3», де проходила лікування в умовах стаціонару до 24 серпня 2023 року, що підтверджується випискою з медичної картки стаціонарного хворого № 5229, наданої КНП Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3». Госпіталізації, як про це вказано у виписці, перебувало те, в період проживання в Німеччині у [PERSON] на тлі вживання алкоголю розпочалась депресія, через що соціальні служби погрожували відібрати дитину, якщо вона продовжуватиме вживання алкоголю, це спонукало її повернутися в Україну. Але після повернення вона, [PERSON] , продовжила вживати алкоголь, на світанку уходила з дому і фактично припинила доглядати за донькою; в поведінці була збудженою і проявляла агресію до колишнього чоловіка. Починаючи з 28 вересня 2023 року відповідач [PERSON] оселилася в квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка була надані їй у тимчасове користування на строк до 28 березня 2024 року на підставі договору найму житлового приміщення від 28 вересня 2023 року. Окреме проживання сторін лише підсилило виниклий спір щодо визначення місця проживання дитини. Те, що відповідач [PERSON] не була налаштована на вирішенні такого спору за взаємною згодою з позивачем свідчить та обставина, що [PERSON] разом з дитиною [PERSON] , [INFO] , виїхали 01 січня 2024 року за межі України, що підтверджено інформацією Державної прикордонної служби України, викладеною в листі від 08 січня 2024 року. В межах судового розгляду даної справи ухвалою від 05 грудня 2024 року була витребувана з Державної прикордонної служби України інформація про виїзд за межі території України [PERSON] і малолітньої дитини [PERSON] . У листі від 10 грудня 2024 року Державна прикордонна служба України підтвердила, що відповідач [PERSON] і малолітня дитина [PERSON] перетнули державний кордон України 01 січня 2024 року через пункт пропуску «Ягодин» у напрямку виїзду з України, і станом на 05 грудня 2024 року до України не повертались. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в справі № 183/1464/22, постанова від 25 березня 2024 року, зробила такий висновок. Судове рішення про визначення місця проживання дитини по своїй суті є рішенням про визнання, а за своїм змістом це рішення немайнового характеру. Зважаючи на відсутність у судовому рішенні про визначення місця проживання дитини обов`язку вчинення дій боржником (тим із батьків, з яким фактично проживає дитина), таке рішення не підлягає примусовому виконанню. Чинне законодавство не передбачає, що невиконання одним з батьків судового рішення щодо визначення місця проживання дитини з другим із батьків є умовою/підставою застосування ст. 162 СК України. Основною умовою застосування ст. 162 СК України є факт «самочинної зміни місця проживання дитини». У СК України є прогалина та відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників сімейних відносин для випадку, коли один з батьків змінив без згоди другого з батьків місце проживання дитини до ухвалення рішення про визначення місця проживання і після ухвалення судового рішення місце її проживання не змінював. Подібною нормою є ст. 162 СК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону. Очевидно, що позбавлення матері (батька) права ініціювати позов про відібрання дитини, у разі коли один із батьків змінив місце проживання до ухвалення рішення про визначення місця проживання і після ухвалення судового рішення місце проживання дитини не змінював, суперечить принципу розумності та справедливості. Мати (батько) має право на пред`явлення позову про відібрання дитини, у разі коли один з батьків змінив без згоди другого з батьків місце її проживання до ухвалення рішення про визначення місця проживання і після ухвалення судового рішення місце проживання дитини не змінював, згідно з ст. 162 СК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону. Отже, є підтвердженим той факт, що відповідач [PERSON] , як матір малолітньої [PERSON] , змінила місце проживання дитини без узгодження цього з батьком дитини, позивачем [PERSON] , та фактичного вирішення по суті рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 11 липня 2024 року виниклого між батьками спору про визначення місця проживання дитини. На час розгляду даної справи відповідачем [PERSON] не вчинені дії на виконання рішення суду від 11 липня 2024 року і малолітню дитину [PERSON] не передано батькові позивачу [PERSON] для проживання за визначеною адресою: [ADDRESS] . Згідно зі ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Як вже було зазначено вище, з довідки Люботинського ліцею № 2 Люботинської міської ради Харківської області від 31 січня 2024 року № 01-26/14 було встановлено, що дитина [PERSON] на час складання довідки є ученицею 1 класу Люботинського ліцею № 2. В довідці також вказано, що дитина відвідувала дистанційне навчання в школі разом з батьком [PERSON] . Але з 08 січня 2024 року дитина [PERSON] дистанційно не навчається та її матір [PERSON] на телефонний зв`язок з вчителем та керівництвом навчального закладу не виходить, що спонукало керівництво навчального закладу звернутися до відділення поліції № 2 Харківського РУП № 1 ГУНП в Харківській області та до Служби у справах дітей виконавчого комітету Люботинської міської ради з повідомленням про необхідність захистити права малолітньої [PERSON] на здобуття середньої освіти. Це вказує на те, що дії відповідача [PERSON] , спрямовані на зміну місця проживання дитини [PERSON] без згоди позивача [PERSON] , призвели до припинення здобуття дитиною початкової середньої освіти. Згідно з висновком № 03-36/716 від 18 лютого 2025 року Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області вважає за доцільне відібрання малолітньої [PERSON] від матері [PERSON] , оскільки це відповідатиме інтересам дитини Враховуючи, що досліджені докази свідчать про ухилення відповідача від виконання обов`язків по забезпеченню належних умов для проживання доньки, здобуття нею загальної середньої освіти, суд задовольняє вимогу позивача про відібрання дитини. Малолітню дитину, [PERSON] , суд передає на вихованню позивачу [PERSON] , який є для неї рідним батьком та має можливість забезпечити дитину сімейним вихованням та усім необхідним для її розвитку. До такого висновку суд дійшов з огляду на наявність у позивача постійного місця проживання та визначення місця проживання дитини саме з ним на підставі рішення суду. Задовольняючи позовні вимоги, суд одночасно вирішує питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст.ст. 141, 142 ЦПК України. Згідно з матеріалами справи позивачем [PERSON] 06 червня 2024 року по платіжній інструкції № 0.0.3686353854.1 було сплачено судовий збір в сумі 1211,20 грн., що відповідає розміру ставки судового збору при зверненні до суду з вимогою немайнового характеру. З огляду на задоволення вимоги про відібрання дитини, вказану суму витрат відповідач повинна компенсувати на користь позивача в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved