Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

Позивачка [PERSON] через систему «Електронний суд» звернулася до Деснянського районного суду міста Києва із позовом до відповідача Київської міської психоневрологічної лікарні № 2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заган М.А., Дванадцята Київська державна нотаріальна контора про скасування медичної довідки про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів, шляхом визнання її недійсною. Позовні вимоги (враховуючи заяву про зміну предмету позову) обґрунтовує тим, що [INFO] помер батько позивачки - [PERSON] , який склав заповіт. Про існування вище вказаного заповіту позивачка дізналася від рідної сестри - [PERSON] . При цьому, позивачка вказує, що на час складання заповіту [PERSON] виповнилося 86 років. В останні роки у нього розвивався віковий склероз і почастішали випадки не сприйняття дійсних подій. На день посвідчення заповіту на користь [PERSON] у батька спостерігався процес психічного розладу, що зможуть підтвердити сусіди покійного, родичі та близькі друзі родини. Зокрема, позивачка [PERSON] маючи сумніви, що заповіт від 09.11.2012 був складений батьком в ясному розумі та з розумінням останнім значення своїх дій, звернулася до Печерського районного суду міста Києва з позовною заявою до [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заган М.А., Дванадцята державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним. В рамках вказаної цивільної справи, ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 27.10.2022 витребувано належним чином завірену копію спадкової справи щодо майна [PERSON] , який помер [INFO] , в якій додатком є оспорювана медична довідка про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів серії 10 ААГ № 080294 від 09.11.2012 видана Київським міським психоневрологічним диспансером № 2 (Філія № 1). Наразі, Київський міський психоневрологічний диспансер № 2, що знаходився за адресою: [ADDRESS] розформовано та приєднано до Київської міської психоневрологічної лікарні № 2. Після отримання вищевказаної довідки, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заган М.А., було посвідчено складений [PERSON] заповіт від 09.11.2012. У позивачки наявні обгрунтовані сумніви, що зміст складеного заповіту дійсно відповідав внутрішній волі її батька, а також, що [PERSON] проявляв волевиявлення щодо укладення даного заповіту. Спадкодавець був літньою людиною, яка мала ряд захворювань, що перешкоджало йому самостійно розібратися щодо укладеного правочину, усвідомлювати значення своїх дій та надавати явно виражену згоду на укладення правочину. Позивачка вважає, що оспорювана медична довідка про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів серії 10 АГГ № 080294 від 09.11.2012, видана лікарем-психіатром Психоневрологічного диспансеру № 2 (Філія № 1) [PERSON], оформлена неналежним чином. В той же час, позивач не погоджуються з викладеним у медичній довідці, а тому бажає визнати її недійсною в судовому порядку. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 30.01.2024 відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. До суду представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] - адвокатом Гаврик А.В. подані пояснення на позовну заяву. Відповідно до яких, [PERSON] заперечує щодо задоволення позовних вимог. Так, предметом позову у справі № 754/1440/24 є оскарження медичної довідки від 09.11.2012 яка видана [PERSON] . Вказаною медичною довідкою від 09.11.2012 встановлено: « [PERSON] , 1926 р.н. на обліку не перебуває, за медичною допомогою не звертався». Існування даної довідки впливало виключно на права покійного [PERSON] , а саме на право на недоторканність приватного життя, що включає право на захист психічного здоров`я. При цьому, існування медичної довідки від 09.11.2012 та факти встановленні в ній ніяким чином не впливають на права позивачки, у тому числі і на право на спадщину або на оскарження заповіту. Таким чином права позивачки не порушені, відтак відсутні підстави для звернення до суду. Крім того, реалізуючи своє право на оскарження заповіту [PERSON] від 09.11.2024 позивачка зверталася до Печерського районного суду міста Києва. Однією з підстав для визнання заповіту недійсним вказано те, що заповіт був підписаний [PERSON] у стані, коли особа не розуміла наслідків складення та підписання такого документу, заповіт не відповідає дійсній волі спадкодавця. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21.05.2024 у задоволенні позову про визнання заповіту недійсним відмовлено. У позовній заяві позивачкою не зазначено яким чином медична довідка від 09.11.2012 яка видана [PERSON] щодо стану його психологічного здоров`я порушує права позивачки. Крім того, строк дії медичної довідки від 09.11.2012 - сплив, а визнання недійсною даної довідки не призведе до жодного правового наслідку. Позивачка також, не доказала належними засобами доказування неповноту аналізу психологічного стану [PERSON] під час огляду 09.11.2012. Отже відсутність порушеного права позивачки є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Представник позивачки [PERSON] - адвокат Шаповалов А.М., через систему «Електронний суд» подав заяву про зміну предмету позову, відповідно до якої просив: Визнати медичну довідку про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів, серії 10 ААГ № 080294 від 09.11.2012, видану лікарем-психіатром Психоневрологічного диспансеру № 2 (Філія № 1) [PERSON] - недійсною. Крім того, від представника позивачки [PERSON] - адвоката Шаповалова А.М., через систему «Електронний суд» до суду надійшли додаткові пояснення, в яких, зазначає, що оспорювана медична довідка про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів серії 10 АГГ № 080294 від 09.11.2012, видана лікарем-психіатром Психоневрологічного диспансеру № 2 (Філія № 1) [PERSON] , оформлена неналежним чином. Також позивач вважає, що при проведені огляду лікарем-психіатром Психоневрологічного диспансеру № 2 (Філія № 1) [PERSON] не було детально проаналізовано психологічний стан [PERSON] , адже, як раніше зазначалося, її померлий батько був літньою людиною та мав ряд захворювань, що перешкоджало йому самостійно розібратися щодо укладеного правочину, усвідомлювати значення своїх дій та надавати явно виражену згоду на укладення правочину. В свою чергу, підстави для видачі оспорюваної медичної довідки для укладення заповіту вищевказаними нормативно-правовими актами не передбачено. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 22.10.2024 внесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено до розгляду по суті. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заган М.А. подав письмові пояснення, в яких вказує, що у дієздатності [PERSON] не було ніяких сумнівів. В наданні довідки про психічний стан [PERSON] не було потреби. Але, як відповідно до нотаріальної практики, після смерті заповідачів між спадкоємцями часто виникають спори, щодо заповіданого майна. Тому, нотаріус попросила звернутись [PERSON] до психоневрологічного диспансеру та отримати відповідну довідку про те, що він не перебуває на обліку в психоневрологічному диспансері та за допомогою не звертався. Таким чином, був наданий заповідачу додатковий час для прийняття ним рішення щодо посвідчення заповіту, хоча він був налаштований на посвідчення заповіту під час першого візиту. Після отримання такої довідки, [PERSON] знов з`явився та нотаріус посвідчила вищевказаний заповіт, який було власноручно підписаний чітким каліграфічним почерком у повній свідомості, без будь-якого тиску та присутності інших осіб. Отже, сумнівів щодо дієздатності спадкодавця у нотаріуса Заган М.А не було. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили про їх задоволення. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, про дату та час повідомленні належним чином. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] , в судовому засідання проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у поясненнях, вказав на відсутність порушеного права у позивачки та безпідставність позову. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заган М.А. та представник Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явились, письмові матеріали справи містять клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Вислухавши вступне слово сторін, допитавши свідка [PERSON] , дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивачки - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 16.03.2018, серії [NUMBER] (а.с.11). 09.11.2012 [PERSON] на випадок своєї смерті складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заган М.А. (а.с.18 зворотня сторона). 09.11.2012 Київським міським психологічним диспансером № 2 видано медичну довідку про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів серії 10 ААГ № 080294 щодо [PERSON] (а.с.18). Після отримання вищевказаної довідки, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заган М.А. посвідчено заповіт від 09.11.2012. Реалізуючи своє право на оскарження заповіту [PERSON] від 09.11.2024, [PERSON] звернулася до Печерського районного суду міста Києва. Однією з підстав для визнання заповіту недійсним позивачка вказала те, що заповіт був підписаний [PERSON] у стані, коли особа не розуміла наслідків складення та підписання такого документу, заповіт не відповідає дійсній волі спадкодавця. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21.05.2024 у задоволенні позову про визнання заповіту недійсним відмовлено. Підставами для відмови у задоволенні позову судом вказано, що при складанні заповіту було додержано встановлені законом вимоги щодо його оформлення, та посвідчено уповноваженою на те посадовою особою - приватним нотаріус Київського міського нотаріального округу Заган М.А., позивачем не надано доказів на підтвердження того, що оспорюваний заповіт [PERSON] був підписаний у стані коли він не розумів наслідків складення та підписання такого документу (а.с.162-167). Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до частин першої, другої статті четвертої ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (Постанова ВП ВС від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Позивачка, звертаючись із вказаним позовом до суду вважає медичну довідку недійсною з тих підстав, що остання не містить відомості щодо коду ЄДРПОУ медичної установи та відсутня інформація щодо повної дати народження [PERSON] . Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження інструкції про проведення обов`язкових періодичних та періодичних психіатричних оглядів» від 17.01.2002 № 12, який діяв на момент видачі спірної медичної довідки, затверджено форму медичної довідки про проходження періодичних обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів. Оскаржувана медична довідка від 09.11.2012 виготовлена на спеціальному бланку суворого обліку медичної документації, де вказано діагноз кваліфікованим лікарем. Медична довідка містить підпис, печатку лікаря та печатку медичного закладу. Відтак відсутні підстави вважати вказану довідку такою, що не відповідає затвердженій формі. Відповідно до п. 13 наказу Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження інструкції про проведення обов`язкових періодичних та періодичних психіатричних оглядів» від 17.01.2002 № 12 термін дії довідки встановлюється відповідно до періодичності психіатричних оглядів, що визначені в переліку психіатричних протипоказань. Згідно постанови КМУ від 27.09.2000 № 1465, якою затверджено Порядок проведення обов`язкових попередніх та періодичних психіатричних оглядів термін дії медичної довідки, яка оспорюється позивачкою сплив, ще до подачі вказаної позовної заяви. Відтак, визнання недійсною медичної довідки не призведе до жодного правового наслідку. Крім того, представник позивачки у своїх поясненнях вказав про те, що видача оспорюваної медичної довідки для укладення заповіту нормативно-правовими актами не передбачено. Враховуючи те, що спірна медична довідка стосується батька позивачки [PERSON] , а не самої позивачки, остання всупереч положенню частини першої статті 81 ЦПК України не надала належні, достовірні та допустимі докази порушення прав позивачки, що стали підставою для звернення із вказаним позовом до суду. Покази свідка [PERSON] суд до уваги не приймає, враховуючи предмет заявленого позову. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. У позовній заяві позивачкою не зазначено, яким чином медична довідка від 09.11.2012, яка видана [PERSON] щодо стану його психологічного здоров`я порушує права позивачки. Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.09.2023 у справі № 755/3563/21 виснував про те, що порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про відсутність порушеного права та невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, відтак вказане є підставою для відмови у задоволенні позову. Враховуючи висновок суду та положення статті 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню відповідачем не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed