Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» та, збільшивши розмір своїх позовних вимог, прохає стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 23 квітня 2022 року до 04 серпня 2022 року в сумі 49 008 грн 72 коп; суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02 листопада 2022 року до часу ухвалення судом рішення; компенсацію за щорічну відпустку за період з 03 грудня 2021 року до 01 листопада 2022 року в розмірі 5 596 грн 30 коп; матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 23 710 грн 00 коп, а також в рахунок відшкодування заподіяної йому моральної шкоди стягнути 20 000 грн 00 коп. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 04 серпня 2022 року, ухваленим у справі № 577/1447/22, визнано незаконним та скасовано наказ ДП «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» № 504 від 22 квітня 2022 року про звільнення його з посади інженера-технолога технологічного відділу на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України - за прогул без поважних причин та його поновлено на посаді інженера-технолога технологічного відділу ДП «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон». Вказане рішення суду постановою Сумського апеляційного суду від 24 листопада 2022 року залишене без змін. На підставі наказу відповідача від 05 серпня 2022 року № 1431 його поновлено на посаді, а згідно наказу від 01 листопада 2022 року № 2265 - звільнено з 02 листопада 2022 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, ст. 4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Також наказом ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» від 01 листопада 2022 року № 2265 встановлено виплатити йому компенсацію за 17 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, з якої 10 календарних днів були компенсовані згідно наказу від 22 квітня 2022 року № 504. Однак, відповідного розрахунку (оплати) здійснено не було, а про нараховані суми він не був повідомлений належним чином. Також йому не було здійснено відшкодування середнього заробітку відповідно до ст. 116 КЗпП України. Враховуючи наведене, він звернувся з листом до відповідача та отримав відповідь від 03 січня 2023 року, що детальний розрахунок, належної до виплати суми, міститься у направленому на його адресу письмовому повідомленні та що ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» не має перед ним заборгованості з виплати заробітної плати. Проте, оскільки рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 04 серпня 2022 року визнаний незаконним та скасований наказ відповідача № 504 від 22 квітня 2022 року про звільнення його з посади та у подальшому його поновлено на посаді, то у відповідача, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, виник обов`язок щодо виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23 квітня 2022 року до 04 серпня 2022 року. Розрахунок середнього заробітку проведений ним відповідно до п. 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою КМУ від 8 лютого 1995 року № 100, виходячи із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів). Так, останніми робочими місяцями, що передували його незаконному звільненню були березень та квітень 2022 року. Відповідно до даних Пенсійного фонду України у березні 2022 року йому була виплачена заробітна плата 8 638 грн 00 коп, а у квітні 2022 року - 11 230 грн 54 коп. Отже, середньоденна заробітна плата складає 662 грн 28 коп (19 868 грн 54 коп : 30 робочих днів). Таким чином, його середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 квітня 2022 року до 04 серпня 2022 року (104 календарні дні та 74 робочі дні) складає 49 008 грн 72 коп. Крім того, за інформацією відповідача, вказаною у листі № 8 від 03 січня 2023 року йому за період 23 квітня 2022 року до 01 листопада 2022 року нараховано 3 506 грн 65 коп компенсації за невикористану відпустку строком 7 днів (500 грн 95 коп за 1 день відпустки). Питання щодо грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки врегульовано нормами ст. 83 КЗпП України. Так, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам. Відповідно до умов колективного договору адміністрації і трудового колективу ДП «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» між адміністрацією та трудовим колективом передбачений обов`язок відповідача надавати працівникам підприємства додаткову відпустку у розмірі 4-х календарних днів: а) за особливий характер роботи згідно з поз. 58 розділу XXII Списку, затвердженого постановою КМУ від 17 листопада 1997 року № 1290 - працівники, які працюють на електронно-обчислювальних та обчислювальних машинах (лист Мінсоцполітики від 11 серпня 2014 року № 348/13/116-14); б) за ненормований робочий день керівникам, професіоналам, фахівцям, технікам, черговим бюро перепусток, старшому охоронцю, водіям автотранспортних засобів, старшому касиру, завідувачу технічної бібліотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про відпустки» щорічна додаткова відпустка, передбачена ст. 7 та п.п. 1 і 2 ч. 1 ст. 8 цього Закону, надається понад щорічну основну відпустку за однією підставою, обраною працівником. З урахуванням наведеного йому відповідачем не було компенсовано, щонайменше за 4 дні щорічної відпустки та не виплачено суму 2 003 грн 80 коп (4 дні х 500 грн 95 коп). Також відповідно до умов колективного договору встановлена матеріальна допомога на оздоровлення працівників підприємства перед відпусткою. Матеріальна допомога надається за рахунок витрат на матеріальне заохочення працівників підприємства. Вказана допомога не була йому виплачена. Мінімальний розмір допомоги дорівнює розміру відпускних, а тому йому мала бути сплачена допомога на оздоровлення в розмірі 12 022 грн 80 коп (24 дні х 500 грн 95 коп). Умовами Галузевої угоди між Міністерством оборони України та Профспілкою працівників Збройних Сил України на 2019-2023 роки передбачені гарантії щодо надання додаткової відпустки та виплати матеріальної допомоги працівникам, положення якої відповідачем також не було дотримані при його звільненні. Оскільки відповідачем було порушено гарантоване право на щорічну оплачувану відпустку встановленою тривалістю з виплатою допомоги на оздоровлення шляхом невиплати належних сум, у ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон», відповідно до ст. 117 КЗпП України, наявний також обов`язок щодо сплати на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 листопада 2022 року до дня фактичного розрахунку. Крім того, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відповідачем йому була заподіяна моральна шкода, оскільки той факт, що він був позбавлений можливості отримати належні йому платежі, відповідач не провів з ним розрахунок при звільненні, чим залишив його та його сім`ю на значний період без матеріального забезпечення, став наслідком емоційно-вольових переживань. Ним було пережито почуття розпачу, пригніченості, роздратування та гніву від такої ситуації, коли законні вимоги нехтуються, а також приниження, сорому та стану психологічного дискомфорту, в силу реакції оточуючих на ситуацію з залишенням без оплати праці та, як наслідок, було втрачено нормальні життєві зв`язки. Також затримка видачі відповідачем належної йому трудової книжки перешкоджала його працевлаштуванню, а внесення до трудової книжки незаконного, такого, що не відповідає фактичним обставинам запису, формуватиме у майбутніх роботодавців щодо нього первинне негативне враження, шкодить його іміджу, зводить нанівець його багаторічні результати роботи, досягнення як працівника ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» та, як наслідок, призвело до моральних страждань, вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Протягом тривалого часу він був позбавлений нормального сну, що відобразилося на його самопочутті, фізичному та психічному стані. Враховуючи ті душевні страждання, які він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача, вважає що розумним і справедливим грошовим відшкодуванням заподіяної моральної шкоди є сума, що дорівнює 20 000 грн 00 коп. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, його представник адвокат - Грінцов О.В. надав заяву про розгляд справи без його та позивача участі, у якій зазначив, що [PERSON] позовні вимоги підтримує у повному обсязі та прохає їх задовольнити (а.с. 19-20 т. 2). Представник ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» Дерев`янко О.В. в судове засідання, призначене на 05 березня 2025 року на 14 год. 00 хв. не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, у якій зазначила, що ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» позов [PERSON] не визнає та прохає відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 36 т. 2). Будучи присутньою у судовому засіданні представник відповідача Дерев`янко О.В. надала пояснення, що позивачу [PERSON] ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» при його звільненні були проведені всі виплати, а тому відсутні підстави для стягнення з ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод» компенсації за щорічну відпустку в розмірі 2 003 грн 80 коп, матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 12 022 грн 80 коп, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період 02 листопада 2022 року до дня фактичного розрахунку. Що стосується стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 23 квітня 2022 року до 04 серпня 2022 року в сумі 49 008 грн 72 коп, то позивачем пропущений встановлений ч. 2 ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду з вказаною позовною вимогою. Також [PERSON] не доведений факт заподіяння йому моральної шкоди, оскільки його трудові права ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» порушені не були. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - [PERSON] про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку (а.с. 17, 18). ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» наданий відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що, позивач [PERSON] на підставі наказу директора ДП «Авіакон» від 17 травня 2021 року № 1060 був прийнятий на роботу на посаду інженера-технолога технічного відділу та на підставі наказу від 22 квітня 2022 року № 504 був звільнений з посади за прогул без поважних причин на підставі п.4.ст. 40 КЗпП України. Відповідно до Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності» шляхом перетворення ДП «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» створене ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон», про що 08 липня 2022 року внесений запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 04 серпня 2022 року, ухваленим у справі № 577/1447/22, були задоволені позовні вимоги [PERSON] : визнано незаконним та скасовано наказ ДП «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» від 22 квітня 2022 року № 504 про звільнення [PERSON] з посади інженера-технолога технічного відділу за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст.40 КЗпП України та позивач поновлений на посаді. Вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у справі № 577/1447/22 позивачем заявлена не була. Наказом ТОВ «Авіакон» від 05 серпня 2022 року № 1431 [PERSON] поновлений на посаді інженера-технолога технічного відділу ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» з 22 квітня 2022 року. Після поновлення на посаді, [PERSON] жодного дня не виходив на роботу, а надсилав заяви про надання йому відпусток без збереження заробітної плати відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», як особі, яка виїхала за територію України. На підставі вказаних заяв [PERSON] наказами директора підприємства від 09 серпня 2022 року № 1465, від 25 серпня 2022 року № 1591, від 31 жовтня 2022 року № 2246 були надані відпустки без збереження заробітної плати. По закінченню передбаченого даною нормою 90-то денного строку позивач 31 жовтня 2022 року подав заяву про звільнення з 02 листопада 2022 року за власним бажанням. Наказом від 01 листопада 2022 року № 2265 позивач звільнений 02 листопада 2022 року з посади інженера-технолога технічного відділу за власним бажанням. У п. 2 вказаного наказу зазначено про виплату позивачу компенсації за 17 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, з якої 10 календарних днів були компенсовані на підставі наказу від 22 квітня 2022 року № 504. На виконання вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України відповідачем була нарахована та виплачена на картковий рахунок позивача компенсація за невикористану відпустку, з урахуванням утримання компенсації за 10 календарних днів, яка була виплачена раніше, у розмірі 3 506 грн 65 коп. Виплата вказаної суми підтверджується копією відомостей на виплату грошових коштів за 02 листопада 2022 року та випискою по рахунку за 02 листопада 2022 року. Щодо розміру грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, то відповідно до ст. 8 Закону України «Про відпустки», щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається, зокрема, працівникам з ненормованим робочим днем - тривалістю до 7 календарних днів згідно із списками посад, робіт та професій, визначених колективним договором, угодою. Конкретна тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від часу зайнятості працівника в цих умовах. Розділом 3 додатку № 7 Колективного договору адміністрації і трудового колективу ДП «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон», який був чинним у 2022 році, визначено перелік посад працівників, для яких встановлюється ненормований робочий день і щорічна додаткова відпустка за ненормований робочий день. Відповідно до вказаного переліку для інженерів інших найменувань тривалість додаткової відпустки визначена 3 календарних дня. Таким чином, згідно Колективного договору за ненормований робочий день визначена додаткова відпустка тривалістю 3 календарні дні. Тому вимога позивача про надання йому 4 днів додаткової відпустки, замість визначених колективним договором 3 днів, не підтверджена належними доказами. При звільненні позивача за наказом від 22 квітня 2022 року № 504 була розрахована компенсація невикористаної щорічної відпустки за відпрацьований період з 03 грудня 2021 року до 22 квітня 2022 року у кількості 10 календарних днів за порядком: (24 календарних днів щорічної відпустки + 3 календарні дні додаткової щорічної відпустки за ненормований робочий день) : 357 календарних днів х 137 календарних днів = 10 календарних днів щорічної відпустки (де 357 календарних днів - кількість календарних днів у робочому році за період з 03 грудня 2021 року до 02 грудня 2022 року, за виключенням свят; 137 календарних днів - кількість календарних днів у робочому році за період з 03 грудня 2021 року до 22 квітня 2022 року, за які надається щорічна відпустка). Після поновлення [PERSON] на посаді йому були надані відпустки без збереження заробітної плати відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» за період з 05 серпня 2022 року до 02 листопада 2022 року. За час використання відпустки без збереження заробітної плати відповідно до вказаної норми закону за працівником не зберігається право на щорічну відпустку (основну і додаткову), тому при наданні будь-якої щорічної відпустки здійснюється перерахунок періоду (робочого року), за який надається відпустка. З урахуванням наведеного у [PERSON] змінився робочий рік, за який надається щорічна відпустка. При звільненні за власним бажанням з 02 листопада 2022 року розрахована компенсація за невикористану відпустку за період з 23 квітня 2022 року до 04 серпня 2022 року (до початку відпустки без збереження заробітної плати) у кількості 7 календарних днів: 24 календарні дні щорічної відпустки : 358 календарних днів х 104 календарних днів = 7 календарних днів щорічної відпустки (де 358 календарних днів - кількість календарних днів у робочому році за період з 01 березня 2022 року до 28 лютого 2023 року, за виключенням свят; 104 календарні дні - кількість календарних днів у робочому році за період з 23 квітня 2022 року до 04 серпня 2022 року, за які надається щорічна відпустка). Таким чином, позивачу компенсація за 3 календарні дні додаткової відпустки була нарахована та виплачена при звільненні відповідно до умов Колективного договору та вимог ст. 116 КЗпП України, а тому не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо стягнення з відповідача компенсації щорічної відпустки в розмірі 2 003 грн 80 коп. Щодо стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення, то розділом Х Колективного договору передбачені додаткові пільги, виплати та соціальні гарантії робітникам і членам їх сімей. Відповідно до п. 10.1 адміністрація зобов`язується за рахунок інших операційних витрат здійснювати виплату працівникам підприємства на оздоровлення при виході в чергову щорічну відпустку за рахунок інших операційних витрат в розмірі двох середньомісячних тарифних ставок або двох окладів для всіх працівників підприємства. Щорічна відпустка позивачу не надавалася. Згідно абз. 5 п. 10.1 вказаного пункту Колективного договору при звільненні оздоровчі не компенсуються. Враховуючи вищевикладене, не підлягають задоволенню вимоги [PERSON] про стягнення на його користь матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 12 022 грн 80 коп. Таким чином, [PERSON] при звільненні були виплачені всі належні суми, а тому відсутні підстави для стягнення з ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод» на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період 02 листопада 2022 року до дня фактичного розрахунку. Стосовно посилання позивача на висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рн/2013 у справі 1-18/2013 щодо тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, то позивачем не враховані зміни діючого законодавства України, які відбулися 19 липня 2022 року. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Отже до 19 липня 2022 року звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати не було обмежено строками. Однак Законом України № 2352-IX, який набрав чинності 19 липня 2022 року була змінена редакція ст. 233 КЗпП України та визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Враховуючи, що вимоги про стягнення заробітної плати в розмірі 49 008 грн 72 коп за час вимушеного прогулу за період з 23 квітня 2022 року до 04 серпня 2022 року виникли до набрання чинності Законом України № 2352-IX від 01 липня 2022 року, перебіг строку позовної давності для звернення [PERSON] до суду з відповідними вимогами слід обраховувати з дати набрання чинності вказаним Законом, а саме з 19 липня 2022 року, а тому вказаний строк закінчився 20 жовтня 2022 року. При цьому [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою лише 24 лютого 2023 року, тобто із порушенням встановленого тримісячного строку звернення до суду, передбаченого ст. 233 КЗпП України. Щодо порушення відповідачем ст. 235 КЗпП України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. При розгляді справи про поновлення на роботі, [PERSON] вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не пред`являлася. Тому помилковими є твердження позивача, що відповідачем не виконано обов`язок по оплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий обов`язок не був встановлений. Крім того, вимушений прогул, за який позивач вимагає компенсацію у вигляді середнього заробітку, - це час, протягом якого з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію. Проте у конкретному випадку, навпаки відповідач наполягав на виконанні [PERSON] трудових обов`язків. Саме відсутність позивача на робочому місці була підставою звільнення його за прогул. Неможливість саме позивачем виконувати свої трудові обов`язки в наслідок прогулу встановлена рішенням суду, ухваленим у справі № 577/1447/22. Вказані обставини підтверджуються також тим, що і після поновлення [PERSON] на роботі він жодного дня не працював, а надсилав заяви про надання відпусток без збереження заробітної плати. Стосовно стягнення моральної шкоди, то, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться лише у разі порушення його законних прав. При цьому [PERSON] не навів жодного доказу на підтвердження своїх вимог щодо стягнення заподіяної йому моральної шкоди. Поведінка позивача свідчить про його небажання працювати на ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон», оскільки після поновлення на роботі він не виявив наміру стати до роботи. З дня поновлення на роботі і по день його звільнення за власним бажанням [PERSON] перебував у відпустках без збереження заробітної плати, надання яких ініціював добровільно. Зазначене свідчить лише про намір позивача формально посилаючись на моральні страждання, стягнути з відповідача грошові кошти як заподіяну йому моральну шкоду (а.с. 32-41). Представником позивача надана відповідь на відзив, у якій зазначив, що не визнаючи позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 23 квітня 2022 року до 04 серпня 2022 року в сумі 49 008 грн 72 коп, відповідач не врахував, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 констатувала, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. В свою чергу неприйняття судом рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу не позбавляє працівника такого права на отримання належної йому заробітної плати. Право працівника на отримання породжує відповідний обов`язок роботодавця сплатити. Крім того, позивач у своїй заяві про поновлення на роботі звертав увагу відповідача та прохав здійснити виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати, оскільки є заробітною платою, яка, в свою чергу у відповідності до вимог ч. 1 ст. 47 КЗпП України, мала бути виплачена відповідачем за час вимушеного прогулу в період з 23 квітня 2022 року до 04 серпня 2022 року. Щодо компенсації за щорічну відпустку, то відповідач у відзиві на позовну заяву вказує, що при звільненні йому нарахована компенсація за відпрацьований період з 03 грудня 2021 року до 22 квітня 2022 року та за 10 календарних днів на підставі наказу від 22 квітня 2022 року № 504 було компенсовано 5 596 грн 30 грн. Проте вказаний наказ був скасований як протиправний, а тому сума в розмірі 5 596 грн 30 коп була отримана позивачем як безпідставна. Також посилання у наказі від 01 листопада 2022 року № 2265 на наказ від 22 квітня 2022 року № 504, який скасовано судовим рішенням є безпідставним та таким, що не відповідає вимогам діючого законодавства. Вказану суму ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон», відповідно до ст. 127 КЗпП України, мало право відрахування із заробітної плати позивача. Власник може видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня виплати неправильно обчисленої суми. Для відрахування таких сум згода працівника не потрібна. Його заперечення також не можуть перешкоджати відрахуванню. Пропуск зазначеного строку означає неможливість не тільки видання наказу (розпорядження) про відрахування із заробітної плати, але й стягнення суми заборгованості працівника перед підприємством взагалі, оскільки власник у цьому випадку позбавлений права звернутися з позовом до суду. Однак відповідач не видав такого наказу про відрахування із заробітної плати [PERSON] у встановлений діючим законодавством строк. Позивач на момент звільнення мав право на щорічну відпуску за відпрацьований період з 03 грудня 2021 року до 01 листопада 2022 року тривалістю 17 календарних днів. Згідно розрахункового листка відповідачем були нараховані компенсаційні виплати за невикористану відпустку в розмірі 12 255 грн 48 грн коп (з урахуванням податків та внесків) та вказана сума підлягала виплаті [PERSON] при звільнені. Проте відповідачем було виплачено лише 3 506 грн 65 коп. Таким чином, відповідачем не було виплачено нараховані компенсаційні виплати за невикористану відпустку в розмірі 5 596 грн 30 коп. Щодо тривалості додаткової відпустки, то у відзиві відповідач зазначає, що згідно Колективного договору за ненормований робочий день визначена додаткова відпустка тривалістю 3 календарні дні. Отже, вимога позивача про надання йому 4 днів відпустки, замість визначених колективним договором 3 днів не підтверджена доказами, тому [PERSON] погоджується з доводами відповідача щодо помилкового врахування (4 дні) та фактично встановленої тривалості додаткової відпустки тривалістю 3 календарні дні, що в свою чергу слід врахувати у відповідних розрахунках виплат, які підлягають виплаті позивачу. Щодо стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення, то [PERSON] на час звільнення мав право на щорічну відпуску за відпрацьований період з 03 грудня 2021 року до 01 листопада 2022 року тривалістю 17 календарних днів. Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. Положення ч. 2 ст. 12 вказаного Закону передбачено, що невикористану частину щорічної відпустки має бути надано працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка. 28 жовтня 2023 року [PERSON] була подана заява з проханням надати щорічну оплачувану відпустку з виплатою оздоровчих коштів з 01 листопада 2022 року та з подальшим звільненням за власним бажанням. Однак вказана заява була проігнорована відповідачем, відпустка надана не була, а в подальшому було видано наказ № 2265 від 01 листопада 2023 року про звільнення позивача. Слід зазначити. що [PERSON] не прохав виплатити йому компенсацію за відпустку, а прохав надати йому таку відпустку з виплатою коштів на оздоровлення, передбачених Колективним договором. Таким чином, відповідач зобов`язаний був надати позивачу невикористану відпустку. Проте, в порушення діючих законодавчих вимог, відпустка [PERSON] надана не була. В свою чергу, відповідно до умов Колективного договору (п. 10.1), відповідач зобов`язався здійснювати виплату працівникам підприємства на оздоровлення при виході в чергову щорічну відпусти, за рахунок інших операційних витрат в розмірі двох середньомісячних тарифних ставок або двох окладів для всіх працівників підприємства. Наведена допомога не була виплачена відповідачем при звільнені. Згідно наказу № 1060 від 17 травня 2021 року позивач був переведений до технічного відділу з окладом 11 855 грн 00 коп. Таким чином, виплата на оздоровлення в розмірі двох середньомісячних тарифних ставок або двох окладів складала 23 710 грн 00 коп та мала бути сплачена відповідачем при звільнені. Щодо строку звернення до суду, то ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» зазначає, що у даному випадку перебіг строку позовної давності звернення до суду з відповідними вимогами слід обраховувати з дати набрання чинності Законом України № 2352 від 01 липня 2022 року, а саме з 19 липня 2022 року, а тому вказаний строк закінчився 20 жовтня 2022 року. Проте відповідачем не враховано, що згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у новій редакції, працівник має право звернутися до суду із заявою в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Про зміст такого повідомлення [PERSON] стало відомо лише в момент отримання відповіді на відзив 26 липня 2023 року, а неодноразові запити до відповідача надати вказане повідомлення та, відповідно, розрахунок, зокрема, в електронному вигляді були відповідачем проігноровані. Факт неодержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні позбавляє його права визначити правомірність чи безпідставність дій роботодавця. Крім того, рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 04 серпня 2022 року у справі № 577/1447/22, набрало законної сили 24 листопада 2022 року, а з позовом до суду [PERSON] звернувся 24 лютого 2023 року. За таких умов твердження відповідача про безпідставність вимог щодо стягнення заробітної плати в розмірі 49 008 грн 72 коп за час вимушеного прогулу в період з 23 квітня 2022 року до 04 серпня 2022 року не відповідають фактичним обставинам справи. Стосовно стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні Велика Палата Верхового Суду наголошує, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Враховуючи наявні факти затримки відповідачем розрахунку при звільненні (фактичної невиплати у повному обсязі) у визначеному розмірі, зокрема, не сплати компенсаційної виплати за невикористану відпустку в розмірі 5 596 грн 30 коп, заробітної плати за час вимушеного прогулу в період з 23 квітня 2022 року до 04 серпня 2022 року в розмірі 49 008 грн 72 коп та виплати на оздоровлення в розмірі двох середньомісячних тарифних ставок або двох окладів у сумі 23 710 грн 00 коп, у відповідача, в силу положень ст. 117 КЗпП України, виник обов`язок виплати [PERSON] його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тому сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в період з 02 листопада 2022 року до моменту ухвалення рішення суду у справі підлягає відповідному стягненню. Щодо стягнення моральної шкоди, то за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, невиплати належних йому грошових сум, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Факти незаконного звільнення [PERSON] , а також невиплати належних йому грошових сум, є безумовними фактами, що обумовлюють правові підставі для відшкодування відповідачем моральної (немайнової) шкоди, а отже доводи відповідача з цього приводу є безпідставними. При цьому щодо інших доводів позовних вимог позивача заперечення відповідача відсутні. Наданий відповідачем відзив є підставою для зміни розміру позовних вимог, а тому прохає стягнути з ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 23 квітня 2022 року до 04 серпня 2022 року у розмірі 49 008 грн 72 коп, компенсацію щорічної відпустки за період з 03 грудня 2021 року до 01 листопада 2022 року в розмірі 5 596 грн 30 коп, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 листопада 2022 року до ухвалення рішення судом та моральної шкоди в розмірі 20 000 грн 00 коп (а.с. 130-133). ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» надані заперечення, у яких зазначено, що позивачем збільшено розмір позовних вимог, зокрема збільшені вимоги щодо стягнення компенсації щорічної відпустки за період з 03 грудня 2021 року до 01 листопада 2022 року в розмірі 5 596 грн 30 коп та щодо стягнення виплат допомоги на оздоровлення в розмірі 23 710 грн 00 коп, тому вважає за необхідне зазначити: щодо вимоги позивача про стягнення компенсації щорічної відпустки в розмірі 5 596 грн 30 коп. При звільненні [PERSON] наказом від 22 квітня 2022 року № 504 йому була розрахована грошова компенсація невикористаної щорічної відпустки за відпрацьований період з 03 грудня 2021 року до 22 квітня 2022 року у кількості 10 календарних днів в розмірі 5 596 грн 30 коп. та вказана сума була перерахована на картковий рахунок [PERSON] 22 квітня 2022 року. Після скасування наказу про звільнення [PERSON] його було поновлено на посаді інженера-технолога технічного відділу відповідно до наказу ТОВ «Авіакон» від 05 серпня 2022 року № 1431, але компенсація за невикористану відпустку в розмірі 5 596 грн 30 коп позивачем повернута не була. При звільненні [PERSON] за власним бажанням з 02 листопада 2022 року розрахована грошова компенсація за невикористану відпустку у кількості 17 календарних днів в розмірі 12 255 грн 48 коп. При проведенні розрахунку при звільненні позивача грошова компенсація невикористаної відпустки в розмірі 12 255 грн 48 коп була зменшена на 5 596 грн 30 коп виплаченої грошової компенсації за наказом від 22 квітня 2022 року № 504. Пред`являючи вимогу про стягнення з ТОВ «Конотопський завод «Авіакон» компенсацію щорічної відпустки в розмірі 5 596 грн 30 коп., з урахуванням того, що вказана компенсація вже була виплачена раніше, [PERSON] прохає фактично повторно здійснити виплату йому заробітної плати за ці ж дні відпустки. Необхідно зазначити, що положеннями трудового законодавства не визначено можливість та механізм повернення працівником виплачених сум компенсації невикористаної відпустки або будь-яких інших шляхів відновлення становища, що існувало до скасованих наказів про звільнення. При вирішенні вказаного питання відповідач користувався роз`ясненнями Міністерства соціальної політики України, викладеними у листі від 28 жовтня 2016 року №1500/13/84-16, в якому зазначається, якщо при звільненні, визнаному судом незаконним, працівнику була виплачена грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки, то після поновлення його на роботі права на використання цих днів відпустки він не має. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 420/5416/19. З урахуванням наведеного, оскільки позивач отримав грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 5 596 грн 30 коп, то він не має права на отримання вказаної компенсації вдруге. Стосовно стягнення виплати на оздоровлення в розмірі 23 710 грн 00 коп, то відповідно до п. 10.1 Колективного договору ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» виплата допомоги на оздоровлення здійснюється лише при виході у чергову щорічну відпустку. При звільненні оздоровчі не компенсуються. З наведеного слідує, що підставою для виплати допомоги на оздоровлення є вихід у щорічну відпустку, а не надання заяви, на яку посилається позивач, як на підставу своїх вимог. На заяву позивача про надання щорічної відпустки від 28 жовтня 2022 року була надана відповідь від 28 жовтня 2022 року за вих. № 2342, у якій зазначено, що ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» є підприємством стратегічного значення для економіки і безпеки держави відповідно переліку, затвердженого постановою КМУ від 04 березня 2015 року № 83. [PERSON] було повідомлено про наявність нагальної потреби у перебуванні його на робочому місці. З посиланням на ч. 2 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» [PERSON] було відмовлено у наданні щорічної оплачуваної відпустки. Також, позивачу повідомлено про необхідність стати до роботи 01 листопада 2022 року. Таким чином, щорічна відпустка позивачу надана не була, а тому відсутні підстави для виплати [PERSON] допомоги на оздоровлення і, як наслідок, відсутні підстави для стягнення з ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 23 710 грн 00 коп. Зважаючи на відсутність заборгованості відповідача перед позивачем на дату звільнення останнього, відсутні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунків під час звільнення за ст. 117 КЗпП України. Щодо підстав сплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то прохає врахувати, що [PERSON] з 17 квітня 2022 року перебував за кордоном і саме з цих обставин не мав можливості виконувати трудові обов`язки. Тобто в даному випадку позивач не в наслідок дій відповідача був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію, а в наслідок своїх дій, пов`язаних з евакуацією за кордон (а.с. 142-146). Суд, дослідивши надані сторонами докази, приходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Встановлено, що наказом т.в.о. директора ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» № 504 від 22 квітня 2022 року [PERSON] звільнений з посади інженера-технолога технічного відділу за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с.7 зв) Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 04 серпня 2022 року, ухваленим у справі № 577/1447/22 задоволені позовні вимоги [PERSON] : визнано незаконним та скасовано наказ Державного підприємства «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» № 504 від 22 квітня 2022 року про звільнення [PERSON] з посади інженера-технолога технічного відділу за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України; поновлено [PERSON] на посаді інженера-технолога технічного відділу ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон». Рішення суду в частині поновлення [PERSON] на посаді допущено до негайного виконання (а.с. 116-122 т. 1). Постановою Сумського апеляційного суду від 24 листопада 2022 року вищевказане рішення суду залишено без змін. Відповідно до наказу т.в.о. директора ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» № 1431 від 05 серпня 2022 року [PERSON] поновлений на посаді інженера-технолога технічного відділу з 22 квітня 2022 року. Бухгалтерії підприємства доручено здійснити перерахунок компенсації за невикористану щорічну відпустку, зважаючи на поновлення [PERSON] на роботі з 22 квітня 2022 року (а.с. 7 т. 1). Наказом директора ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» № 2265 від 01 листопада 2022 року інженера-технолога технічного відділу [PERSON] 02 листопада 2022 року звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України та ст. 4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Вказаним наказом визначено, що [PERSON] слід виплатити компенсацію за 17 днів невикористаної відпустки, з якої 10 календарних днів були компенсовані на підставі наказу від 22 квітня 2022 року № 504 (а.с. 8 т. 1). Стосовно вимог [PERSON] про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23 квітня 2022 року до 04 серпня 2022 року. Частиною 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. 08 серпня 2022 року [PERSON] звернувся із заявою до ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» із заявою, у якій прохав поновити його на роботі та виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу (а.с. 45-46 т. 1). Позивач наказом т.в.о. директора ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» № 1431 від 05 серпня 2022 року поновлений на посаді інженера-технолога технічного відділу з 22 квітня 2022 року. Проте середній заробіток йому за час вимушеного прогулу за період з 23 квітня 2022 року до 04 серпня 2022 року виплачений не був. Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст.ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці», під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч. 2 ст. 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Тобто Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання трудової функції не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 зробила правовий висновок, відповідно до якого середній заробіток за час вимушеного прогулу, передбачений ч. 2 ст. 235 КЗпП України та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, визначений ст. 117 КЗпП України мають різну правову природу. Середній заробіток за ч. 2 ст. 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах. Середній заробіток за ст. 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. Працівник не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначеного ч. 2 ст. 235 КЗпП України. Порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України (ст. 27 Закону України «Про оплату праці»), а саме за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п.п. 3, 4 розділу ІІ вищевказаного Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт. Згідно п. 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Пунктом 8 розділу ІУ вищевказаного Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Позивач прохає стягнути з ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення за період з 23 квітня 2022 року до 04 серпня 2022 року в розмірі 49 008 грн 72 коп. Вказаний розрахунок проведений виходячи з того, що [PERSON] за даними Пенсійного фонду України у березні 2022 року нараховано заробітну плату в розмірі 8 638 грн 00 коп, а у квітні 2022 року - 11 230 грн 54 коп (а.с. 8а т. 1). Відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] вимушеного прогулу за період з 23 квітня 2022 року до 04 серпня 2022 року, але при цьому вірність проведеного позивачем розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу за вказаний період не оспорює. Встановлено, що позивач був звільнений з 22 квітня 2022 року. Відповідно до п. 3 розділу ІІ Порядком обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100. середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Таким чином для розрахунку середньої заробітної плати слід враховувати календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувалася подія, тобто лютий та березень 2022 року. Відповідно до відомостей Пенсійного фонду України [PERSON] у лютому нараховано 17 144 грн 42 коп, у березні - 8 638 грн 00 коп. ТОВ «Конотопський завод «Авіакон» не надані докази щодо виплат, які входили до заробітної плати [PERSON] за вказані місяці, що позбавляє суд можливості визначити чи входили до заробітної плати [PERSON] за вказані місяці виплати, визначені п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100. Таким чином за два останні місяці перед звільненням загальна сума заробітної плати [PERSON] (за лютий та березень 2022 року) становила 25 782 грн 42 коп. Кількість відпрацьованих днів: у лютому - 20 днів (виходячи з кількості робочих днів у лютому 2022 року), у березні 2022 року - 15 днів, всього 35 робочих днів. Середньоденна заробітна плата становить 736 грн 64 коп (25 782 грн 42 коп : 35 днів). Період затримки розрахунку при звільненні за період 23 квітня 2022 року до 04 серпня 2022 року становить 74 робочі дні. Середній заробіток за період з 23 квітня 2022 року до 04 серпня 2022 року, виходячи із кількості робочих днів складає 54 511 грн 36 коп. В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вирішуючи клопотання відповідача щодо застосування строків позовної давності до заявлених позовних вимог, суд враховує, що, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України, з урахуванням змін, які були внесені Законом України № 2352-ІХ від 01 липня 2022 року, який набрав чинності 19 липня 2022 року, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Статтею 234 КЗпП передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. Відповідачем не надано доказів, що позивач [PERSON] отримував письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Також до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (ч. 2 ст. 235 КЗпПП України). Позовна вимога про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу є похідною від задоволення вимоги про поновлення на роботі, оскільки її вирішення напряму залежить від вирішення питання про поновлення на роботі, як взаємопов`язаної вимоги. Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 04 серпня 2022 року, ухвалене у справі № 577/1447/22, яким позивач був поновлений на роботі, набрало законної сили 24 листопада 2022 року. Позивач звернувся з позовом до суду 24 лютого 2023 року При звільненні [PERSON] з ТОВ «Конотопське авіаремонтне підприємство «Авіакон» з 02 листопада 2022 року на підставі наказу директора ТОВ «Конотопське авіаремонтне підприємство «Авіакон» № 2265 від 01 листопада 2022 року, позивачу за його заявою від 08 серпня 2022 року не був нарахований для виплат середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з період 23 квітня 2022 року до 04 серпня 2022 року. При цьому обов`язок ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод» щодо проведення вказаних виплат [PERSON] не припинився. Крім того суд враховує, що, відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, що його встановлено законом, який розв`яже спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Як вже було зазначено, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 констатувала, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. У рішенні № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України роз`яснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Також відповідно до глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 223 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Дія карантину була завершена 30 червня 2023 року відповідно до постанови КМУ № 651 від 27 червня 2023 року. Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що [PERSON] не пропущений строк звернення до суду з вимогою про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23 квітня 2022 року до 04 серпня 2022 року, а тому, виходячи з позовних вимог [PERSON] , з ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» на його користь слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 квітня 2022 року до 04 серпня 2022 року в розмірі 49 008 грн 72 коп. Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові у справі №826/6583/14 від 15 лютого 2019 року, суми коштів, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Крім того, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. Щодо вимог [PERSON] про стягнення з відповідача на його користь матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 23 710 грн 00 коп, то п. 10.1 розділу Х Колективного договору адміністрації і трудового ДП «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» від 24 лютого 2021 року, із змінами і доповненнями, затвердженими на конференції трудового колективу ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» (правонаступника ДП «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон») від 26 липня 2022 року передбачено, що адміністрація зобов`язується за рахунок інших операційних витрат здійснювати виплату працівникам підприємства на оздоровлення при виході в чергову щорічну відпустку за рахунок інших операційних витрат в розмірі двох середньомісячних тарифних ставок або двох окладів для всіх працівників підприємства. Виплата оздоровчих проводиться один раз на календарний рік за основним місцем роботи, при звільненні оздоровчі не компенсуються (а.с. 67-73). [PERSON] були надані відпустки без збереження заробітної плати згідно ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на підставі наказів директора ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон»: від 09 серпня 2022 року № 1465 на період з 05 до 24 серпня 2022 року; від 25 серпня 2022 року № 1591 на період з 25 серпня до 31 жовтня 2022 року; від 31 жовтня 2022 року № 2246 на період з 01 до 02 листопада 2022 року (а.с. 50, 57, 60 т. 1) Чергова щорічна відпустка [PERSON] не надавалася. Наказом директора ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» № 2265 від 01 листопада 2022 року [PERSON] 02 листопада 2022 року звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України та ст. 4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (а.с. 8 т. 1). Суд вважає, що звернення [PERSON] до ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод» 28 жовтня 2022 року із заявою про надання йому щорічної відпустки не є підставою для виплати йому допомоги на оздоровлення відповідно до розділу Х Колективного договору. Крім того заяву позивача про надання щорічної відпустки від 28 жовтня 2022 року не була задоволена ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон», про що свідчить відповідь відповідача від 28 жовтня 2022 року за вих. № 2342 (а.с. 153 т. 1). За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 23 710 грн 00 коп. Стосовно вимог [PERSON] про стягнення компенсації за невикористану відпустку за період з 03 грудня 2021 року до 01 листопада 2022 року в розмірі 5 596 грн 30 коп, то як вбачається з наказу т.в.о. директора ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» № 504 від 22 квітня 2022 року при звільненні [PERSON] з посади інженера-технолога технічного відділу за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України прийняте рішення про виплату йому компенсації за 10 днів невикористаної щорічної відпустки (а.с.7 зв). На підставі вищевказаного наказу [PERSON] була нарахована грошова компенсація за невикористану щорічну відпустки за відпрацьований період з 03 грудня 2021 року до 22 квітня 2022 року у кількості 10 календарних днів в розмірі 5 596 грн 30 коп. та вказана сума була виплачена [PERSON] 22 квітня 2022 року (а.с. 152 т.1). Після поновлення позивача на посаді інженера-технолога технічного відділу відповідно до наказу ТОВ «Авіакон» від 05 серпня 2022 року № 1431, компенсація за невикористану щорічну відпустку в розмірі 5 596 грн 30 коп [PERSON] повернута не була, а також не була утримана з його заробітної плати, оскільки з часу поновлення на роботі і до дня звільнення за власним бажанням за період з 05 серпня 2022 року до 02 листопада 2022 року [PERSON] перебував у відпустках без збереження заробітної плати. Відповідно до наказу директора ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» № 2265 від 01 листопада 2022 року [PERSON] слід виплатити компенсацію за 17 днів невикористаної відпустки, з якої 10 календарних днів були компенсовані за наказом від 22 квітня 2022 року № 504 (а.с. 8 т. 1). Як вбачається із розрахункового листа за листопад 2022 року [PERSON] було нараховано для виплати компенсацію за відпустку в розмірі 12 255 грн 28 коп та було утримано 5 596 грн 30 коп. Всього нараховано для виплати 5 294 грн 05 коп, а після утримання податків та інших обов`язкових платежів - 3 506 грн 65 коп (а.с. 64 т. 1). З відомостей на виплату грошей, а також виписки по рахунку за 02 листопада 2022 року слідує, що [PERSON] 02 листопада 2022 року було виплачено 3 506 грн 65 коп (а.с. 61, 62- т. 1). Відповідно до правової Верховного Суду, викладеною у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 420/5416/19, якщо у зв`язку зі звільненням, яке згодом визнане таким, що відбулося незаконно (неправомірно), працівникові виплатили грошову компенсацію за невикористані дні відпустки (які він мав право використати на день звільнення), то після поновлення на роботі (посаді) цей працівник, якщо він отримав грошову компенсацію, має право використати щорічну відпустку тільки за період вимушеного прогулу, але не за період роботи до звільнення, за який йому виплатили грошову компенсацію. Грошова компенсація за невикористані дні щорічних відпусток, яку виплатили працівникові при звільненні, не підлягає поверненню після поновлення цього працівника на роботі/посаді. Поновлення на роботі (посаді) працівника не нівелює цієї (виплаченої) грошової компенсації й не «відновлює» права на використання щорічної відпустки, за яку працівник отримав грошову компенсацію при звільненні. Тим паче, що ця виплата (грошова компенсація), якщо вона була, вочевидь ніяким чином не може стосуватися періоду вимушеного прогулу, який «виникне» лише після того, коли незаконність/неправомірність звільнення встановить орган, який розглядатиме цей спір. Отож якщо працівник отримав грошову компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток, то використати ці (раніше «компенсовані») дні відпусток він уже не може, зокрема й після поновлення на роботі (посаді). Такий самий зміст закладений і в роз`ясненнях, які надало Міністерство соціальної політики України в листі від 28 жовтня 2016 року № 1500/13/84-16. За таких обставин вимоги [PERSON] про стягнення компенсації за невикористану відпустку в розмірі 5 596 грн 30 коп не підлягають задоволенню. Щодо вимог [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 листопада 2022 року до часу ухвалення рішення суду. Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Суд дійшов висновку, що при звільненні [PERSON] з 02 листопада 2022 року з ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» йому відповідачем не був виплачений лише середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 квітня 2022 року до 04 серпня 2022 року в розмірі 49 008 грн 72 коп. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону № 108/95-ВР. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16, за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування, тому застосуванню підлягає положення тієї норми, яка регулює більш тривале порушення трудових прав позивача. Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 За таких обставин позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не підлягають задоволенню. Щодо вимог [PERSON] про стягнення заподіяної йому моральної шкоди в розмірі 20 000 грн 00 коп, то, порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону (стаття 237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Як орієнтує Пленум Верховного Суду України у п. 13 своєї постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», від 31 березня 1995 року № 4, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Також КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 КЗпП України передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. З наведеного слідує, що компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли неправомірні дії завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (постанова Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі 703/3912/16-ц). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц зазначено, що визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. У позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4). У позовній заяві [PERSON] зазначив, що у зв`язку з тим, що він був позбавлений можливості отримати належні йому від ТОВ «Конотопський авіаремонтний завод», а також оскільки відповідач не провів з ним розрахунок при звільненні, він та його сім`я на значний період часу залишилися без матеріального забезпечення, що, в свою чергу, призвело до емоційно-вольових переживань. Він пережив почуття розпачу, пригніченості, роздратування та гніву від такої ситуації, приниження, сором та стан психологічного дискомфорту, в силу реакції оточуючих на ситуацію із залишенням без оплати праці. Все це призвело до втрати ним нормальних життєвих зв`язків. Ураховуючи принципи законності та справедливості, беручи до уваги характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач у зв`язку з невиплатою йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вимушених змін у його життєвих стосунках, а також час та зусилля, витрачені ним для захисту трудових прав, суд вважає за необхідне частково задовольнити вимоги [PERSON] про відшкодування заподіяної йому моральної шкоди в розмірі 5 000 грн 00 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивачем при зверненні до суду був сплачений судовий збір в розмірі 2 684 грн 00 коп (а.с. 1 т. 1). Позовні вимоги [PERSON] задоволені на 55 %. З урахуванням положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь слід стягнути понесені останнім судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 1 476 грн 20 коп (2 684 грн 00 коп х 55%). Крім того, згідно з п. 2 ч.1 ст. 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення щодо стягнення середнього заробітку, але не більше ніж за один місяць

Outcome: partial