Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що під час реалізації представницьких повноважень Західною окружною прокуратурою міста Дніпра встановлено факт самовільного зайняття земельної ділянки за адресою: м. Дніпро, вул. Моніторна, 2-К, без будь-яких на те правових підстав. Встановлено, що земельна ділянка за вказаною адресою у власність чи користування будь-яким фізичним чи юридичним особам не передавалась. Більш того, розпорядчий документ на підставі якого об`єкту нерухомості, розташованому на земельній ділянці, присвоєно адресу у м. Дніпрі, вул. Моніторна, 2-К, не видавався, що свідчить про самовільне зайняття земельної ділянки комунальної власності, чим грубо порушено право комунальної власності територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради. За відсутності будь-яких правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , збудоване нерухоме майно павільйон, загальною площею 202 кв. м., свідчить про те, що зазначене нерухоме майно є самочинним будівництвом у розумінні статті 376 ЦК України. Під час вивчення законності набуття речових прав на об`єкти нерухомого майна, дотримання вимог містобудівного та земельного законодавства з`ясовано, що 05 грудня 2017 року державним реєстратором КП «Центр реєстрації бізнесу і нерухомості» Дібровської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області Ганноченком А.О. зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна павільйон за адресою: [ADDRESS] , за громадянином [PERSON] на підставі заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2017 року в справі №175/3630/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми боргу та визнання права власності, яке було скасовано постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2018 року та відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Разом з тим, право власності на вищезазначене нерухоме майно від [PERSON] перейшло до [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу 1/2 частки павільйону, серія та номер: 10848, від 18 грудня 2017 року, і договору купівлі-продажу 1/2 частки павільйону, серія та номер: 10851, від 18 грудня 2017 року, які посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. При цьому, відомості щодо укладення договору оренди земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , 2-К у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні. Відповідно до інформації КП «ДМБТІ» ДМР технічна інвентаризація та державна реєстрація права власності за адресою: [ADDRESS] . 2-К, КП «ДМБТІ» ДМР не проводилась. Згідно з інформацією Головного архітектурно-планувального управління Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради встановлено, що за даними інформаційної бази містобудівного кадастру і адресного плану міста, містобудівні умови та обмеження для проектування об`єктів будівництва за адресою: [ADDRESS] , 2-К, управлінням не надавались, вказана адреса офіційно жодному об`єкту нерухомості на території міста не надавалась, а інформація стосовно розпорядчих документів на підставі яких присвоєно або змінено адресу: м. Дніпро, вул. Моніторна, 2-К, у розпорядженні управління відсутня. Відповідно до інформації Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради відсутні відомості щодо видачі/реєстрації Управлінням документів, які надають право на виконання будівельних робіт та засвідчують прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформації Дніпровської міської ради відсутні рішення щодо передачі у власність або користування, а також цивільно-правові угоди щодо земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Згідно з інформацією Дніпровської міської ради з метою встановлення факту використання земельної ділянки державними інспекторами інспекції з державного контролю за використанням та охороною земель Дніпровської міської ради здійснено виїзд на місцевість і складено акт обстеження, відповідно до якого земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, зазначений в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, виявити не вдалося. Таким чином, [PERSON] , уникаючи установленого чинним законодавством порядку набуття у користування земельної ділянки, отримання дозволу на будівництво, прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту, самочинно збудував вказаний об`єкт і набув право власності на нього на підставі незаконного заочного рішення суду, яке скасовано, та у подальшому здійснив відчуження вказаного майна на підставі договорів купівлі продажу [PERSON] , яким незаконно використовується земельна ділянка, майно експлуатується з порушенням вимог містобудівного законодавства, що є підставою для скасування державної реєстрації речових прав і зобов`язання звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки у судовому порядку. На підставі викладеного представник позивача звернувся до суду з цим позовом, в якому просив суд: зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні самовільно зайнятою земельною ділянкою та повернути Дніпровській міській раді земельну ділянку площею 202 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , 2-К, привівши її у придатний до використання стан, шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва: павільйону, загальною площею 202 кв.м.; припинити володіння [PERSON] 1/2 нерухомого майна павільйону, загальною площею 202 кв.м., який розташований за вищевказаною адресою, проведену рішенням приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В., індексний номер 38794783, від 18 грудня 2017 року (номер запису про право власності 23998330), шляхом внесення до Державного реєстру запису про відсутність права із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 1431074312101; припинити володіння [PERSON] 1/2 нерухомого майна вищезазначеного павільйону, проведену рішенням приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В., індексний номер 38794902, від 18 грудня 2017 року (номер запису про право власності 23998330), шляхом внесення до Державного реєстру запису про відсутність права із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 1431074312101; скасувати державну реєстрацію права власності на 1/2 частини вказаного нерухомого майна (реєстраційний номер 1431074312101) за [PERSON] , проведену рішенням приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Щетілової О.В., індексний номер 38794783, від 18 грудня 2017 року (номер відомостей про речове право 23998330), із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 1431074312101; скасувати державну реєстрацію права власності на 1/2 зазначеного нерухомого майна (реєстраційний номер 1431074312101) за [PERSON] , проведену рішенням приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Щетілової О.В., індексний номер 38794902, від 18 грудня 2017 року (номер відомостей про речове право 23998330), із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 1431074312101. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 вересня 2024 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. 18 листопада 2024 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було закрито підготовче провадження у цивільній справі з призначенням справи до судового розгляду по суті. Представник позивача прокурор Рожко Д.І. подав до суду заяву в якій просив проводити судове засідання без його участі та задовольнити позовні вимоги керівника Західної окружної прокуратури в повному обсязі. Представник Дніпровської міської ради Ревякіна Н.М. подала до суду письмову промову в судових дебатах, в якій просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та розгляд справи здійснювати без фіксування судового процесу. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча відповідно до ст. ст. 128, 130 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, також шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, однак заперечень проти позову суду не представив, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутності учасників справи за правилами загального позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав. 05 березня 2025 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. Дослідивши письмові матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, заслухавши представників Західної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області та Дніпровської міської ради, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що заочним рішенням Дніпропетровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2017 року у справі №175/3630/17 частково задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми боргу і визнання права власності, та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 5 000 грн., визнано за [PERSON] право власності без додаткового прийняття в експлуатацію в м. Дніпрі на павільйони за адресами: [ADDRESS] , загальною площею 25 кв. м.; пл. Новокодацька, 3-К, загальною площею 60 кв. м.; пл. Новокодацька, 3-Л, загальною площею 25 кв. м.; пл. Новокодацька, 1-Е, загальною площею 63 кв. м.; [ADDRESS] , загальною площею 65 кв. м.; вул. Набережна Заводська, 97-П, загальною площею 37 кв. м.; заклад громадського харчування за адресою: вул. Набережна Заводська, 98-К, загальною площею 700 кв.м.; нежитлове приміщення за адресою: пр. Святослава Хороброго, 13-Н, загальною площею 204 кв. м.; павільйон за адресою: пр. Гагаріна, 169-Л, загальною площею 20 кв. м.; нежитлові приміщення за адресами: вул. Шмідта, 4-Н, загальною площею 712,8 кв. м.; вул. Челюскіна, 6-К, загальною площею 1100 кв. м.; павільйони за адресами: [ADDRESS] , загальною площею 225 кв. м.; вул. Моніторна, 2-К, загальною площею 202 кв. м.; нежитлові приміщення за адресами: [ADDRESS] , загальною площею 96 кв. м.; [ADDRESS] , загальною площею 96 кв. м., яке набрало законної сили 10 листопада 2017 року (а. с. 24-27). З наявної в матеріалах справи копії технічного паспорта на громадський будинок (павільйон) за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що його виготовлено ФОП [PERSON] на замовлення [PERSON] станом на 10 липня 2017 року, щодо об`єкта нерухомого майна павільйону (А-1) загальною площею 202 кв.м. (а. с. 22-23). В матеріалах справи наявна постанова Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2018 року в справі №175/3630/17, якою задоволено апеляційні скарги [PERSON] і Дніпропетровської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради, та скасовано заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2017 року в частині задоволених позовних вимог з ухваленням у цих частинах нового рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення суми боргу і визнання права власності (а. с. 33-36). Також судом встановлено, що 05 грудня 2017 року державним реєстратором КП «Центр реєстрації бізнесу і нерухомості» Дібровської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області Ганноченком А.О. на підставі заочного рішення Дніпропетровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2017 року в справі №175/3630/17 за [PERSON] було зареєстровано право власності на нерухоме майно павільйон загальною площею 202 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а право власності на вказане нерухоме майно в подальшому перейшло до [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу 1/2 частки павільйону від 18 грудня 2017 року, які було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В., що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна №394598298, яка сформована 12 вересня 2024 року (а. с. 20-21). В матеріалах справи також наявні копії договорів купівлі-продажу 1/2 частки павільйону від 18 грудня 2017 року, які було укладено між продавцем [PERSON] і покупцем [PERSON] , та посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. і зареєстровані в реєстрі за №10848, №10851, відповідно до умов яких продавець продає, а покупець приймає у власність по 1/2 частки павільйону за адресою: [ADDRESS] , які належать продавцю на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2017 року в справі №175/3630/17, яке набрало чинності 10 листопада 2017 року, право власності за яким зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 07 грудня 2017 року Комунальним підприємством «Центр реєстрації бізнесу і нерухомості» Дібровської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, номер запису про право власності 23806949, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1431074312101 (а. с. 28-32). Як вбачається з відповіді Дніпровської міської ради №7/11-1324 від 04 червня 2024 року, станом на 21 травня 2024 року за результатами пошуку земельної ділянки за адресою: « [ADDRESS] » не виявлено реєстраційних записів щодо цивільно-правових угод, укладених між міською радою та фізичними або юридичними особами, прийнятих рішень міської ради не виявлено. За даними містобудівного кадастру та адресного плану міста зазначена адреса офіційно жодному об`єкту нерухомості на території міста не надавалась, відповідні документи, на підставі яких було присвоєно адресу відсутні (а. с. 39). В матеріалах справи наявний акт обстеження земельної ділянки №06/05/24-Н від 06 травня 2024 року Інспекцією з державного контролю за використанням та охороною земель Дніпровської міської ради, щодо обстеження земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за результатами обстеження: доступ до земельної ділянки вільний. Обстеження проводилось візуально, оглядом, оглядом адресних табличок, опитуванням працівників торговельних павільйонів та перевіркою фіскальних чеків. Земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, зазначений в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно виявити не вдалось (а. с. 40-42). Матеріали справи містять інформацію Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради №4925 від 01 травня 2024 року, про те, що станом на 31 грудня 2012 року не проводилась технічна інвентаризація та державна реєстрація права власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] (а. с. 45). Судом встановлено, що за інформацією Головного архітектурно-планувального управління Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради №12/19-198 від 02 травня 2024 року, за даними інформаційної бази містобудівного кадастру та адресного плану міста містобудівні умови і обмеження для проектування об`єктів будівництва, будівельні паспорти забудови земельної ділянки та паспорти прив`язки тимчасових споруд за адресою: [ADDRESS] , 2-К, управліннями не оформлювались і не надавались. Інформація щодо розпорядчих документів на підставі яких було присвоєно або змінено зазначену адресу в розпорядженні управління відсутня (а. с. 48). Як вбачається з відповіді Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради №10/1-59 від 01 травня 2024 року, згідно даних Порталу державної електронної системи у сфері будівництва та даними акту прийому-передачі дозвільної документації від 27 жовтня 2016 року, департаментом станом на час надання відповіді відомості щодо реєстрації дозвільної документації (повідомлення про початок виконання підготовчих і будівельних робіт або дозвіл) чи документи, які засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів (декларації про готовність об`єкта до експлуатації або сертифікат) по об`єкту розташованому за адресою: [ADDRESS] , 2-К, відсутні, також повідомлено, що посадовими особами управління планові або позапланові перевірки на зазначеному об`єкті містобудування не проводились, а [PERSON] та [PERSON] до управління не звертались (а. с. 51). Також з наявного в матеріалах справи витягу з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва за адресою: м. Дніпро, вул. Моніторна, 2-К відсутня інформація про дозвільні або інші документи (а. с. 54). Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя. Статтею 324 ЦК України передбачено, що від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України. Таким чином, з огляду на зазначені законодавчі положення, прокурор може заявити в інтересах держави позов, який виражається в інтересах частини українського народу членів територіальної громади, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює саме орган місцевого самоврядування, хоча він, цей орган, навпаки, покликаний ці інтереси захищати. Такий підхід узгоджується з Європейською хартією місцевого самоврядування 1985 року (ратифікована Законом України від 15 липня 1997 року № 452/97-ВР), яка передбачає, що органи місцевого самоврядування при вирішенні відповідної частини публічних (суспільних) справ (public affairs) діють під власну відповідальність в інтересах місцевого населення й у правовій системі держав-учасниць, зокрема у сфері адміністративного контролю за органами самоврядування, має забезпечуватись співмірність (баланс) між заходами контролю та важливістю інтересів, які контролюючий орган має намір захищати (статті 3, 8). Згідно зі ст. ст. 1, 6, 10 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Однак первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр. Крім того, стаття 140 Конституції України визначає, що місцеве самоврядування в Україні здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; особливості здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України. Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування територіальної громади є однією з гарантій держави. Частиною 1 статті 10 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські рада є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Згідно із ст. 142 Конституції України матеріальною та фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів. Статтями 12, 83, 122 ЗК України, статтею 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями комунальної власності в межах, визначених Земельним кодексом України. Тобто, органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, є територіальна громада в особі Дніпровської міської ради, як розпорядник земельних ділянок та суб`єкт, уповноважений на здійснення самоврядного контролю за використанням і охороною земель на території громади, та зобов`язана здійснювати захист комунальних майнових прав. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі. Положеннями ст. 131-1 Конституції України та ст. 2 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави в суді. Часинами 3,4 статті 56 ЦПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц зазначено, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом «суд знає закони» під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Також матеріали справ містять лист Західної окружної прокуратури міста Дніпра №51-4858ВИХ-24 від 16 серпня 2024 року, яким було повідомлено Дніпровську міську раду про те, що у зв`язку з встановленням достатніх підстав для захисту порушених інтересів держави, Західною окружною прокуратурою міста Дніпра прийнято рішення про пред`явлення до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська позовної заяви і інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до [PERSON] про зобов`язання усунення перешкод у користуванні самовільно зайнятою земельною ділянкою площею 202 кв.м., шляхом знесення об`єктів самочинного будівництва, припинення права володіння нерухомим майном загальною площею 202 кв.м., яке розташовано за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер 1431074312101) із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна, і скасування державної реєстрації (а. с. 55). Суд звертає увагу, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, у тому числі шляхом подання відповідних позовних заяв, а не прокурор. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Проте для того, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18, постановах Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі №923/833/20, від 20 липня 2021 року у справі №908/2153/20. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність у цій справі правових підстав для представництва прокурором інтересів держави. Положеннями ст. 5 Конституції України передбачено, що носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Статтями 13, 14 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до ч. 3 ст. 1 ЗК України використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону. Частинами 1, 8 статті 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Відповідно до ст. 12 ЗК України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, право розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадянам та юридичним особам, здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, тощо. Абзац 3 статті 41 Конституції України передбачає, що громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Згідно із ч. ч. 1, 2, 5 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, зазначене у позовній заяві нерухоме майно було збудовано з порушенням норм чинного законодавства України, оскільки використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними вважається самовільно зайнятою земельною ділянкою у відповідності до ст. 1 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель». Доказів протилежного відповідачем суду не надано. Статтею 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Тобто, згідно із ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; об`єкт нерухомості збудовано з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак, свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Саме такі\~правові висновки\~викладені Верховним\~Судом у\~постанові від\~02\~грудня 2015\~року в справі №6-1328цс15, а також Верховним Судом у постановах від 18 лютого 2019 року в справі №308/5988/17-ц, від 20 березня 2019 року в справі №202/3520/16-ц Відповідно до\~положень п.\~4\~постанови Пленуму\~Вищого спеціалізованого\~суду України\~з розгляду\~цивільних і\~кримінальних справ\~«Про практику\~застосування судами\~статті 376\~Цивільного кодексу\~України (про\~правовий режим\~самочинного будівництва)» №6 від 30 березня 2012 року, під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. У пунктах 87-88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року в справі №916/1174/22 суд дійшов висновку, що знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 у справі №916/1608/18). Самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки. Крім того, Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за землею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (п. 8.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16. Тобто, не допускається набуття права власності на об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або іншого речового права на земельну ділянку, яке передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на такій земельній ділянці. Отже, виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності набуває той, хто має речове право на землю. Оскільки з матеріалів справи судом встановлено, що Дніпровською міською радою не приймалось рішення щодо надання у власність або користування земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , 2-К, а отже були відсутні правові підстави для проведення будь-яких будівельних робіт та подальшої реєстрації права власності на самочинно збудований спірний об`єкт нерухомого майна. Частиною 3 статті 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку визнання її вчиненою з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону. Постановою Верховного Суду від 07 червня 2023 року в справі №916/959/22, стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є процедурною нормою і не містить та й не може містити приватноправових способів захисту. Ці висновки сформульовані в постанові Верховного Суду від 01 лютого 2023 року в справі №316/2082/19. Тому посилання у статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування державної реєстрації прав не є встановленням приватно-правових способів захисту прав. Водночас, законами України не передбачено способу захисту для випадків, коли за особою зареєстроване право власності чи інше речове право, яке не може бути зареєстроване за жодною особою. Тобто у законах наявна прогалина, яка має бути заповнена за аналогією закону чи права (ст. 8 ЦК України). Функцією державної реєстрації права є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Подібні висновки неодноразово формулювалися Великою Палатою Верховного Суду, зокрема в постановах від 07 листопада 2018 у справі №488/5027/14-ц, від 23 листопада 2021 року в справі №359/3373/16-ц, від 06 липня 2022 року в справі № 914/2618/16. Відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається, виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року в справі №488/2807/17). Отже, фактичне володіння нерухомим майном здійснюється шляхом оголошення в реєстрі права на нерухоме майно. Володіння, оголошення (як і будь-який факт) не можуть бути скасовані. Тому вимога скасувати державну реєстрацію права власності не відповідає належному способу захисту. Також не відповідає належному способу захисту вимога про припинення права власності відповідача на спірний об`єкт нерухомого майна, оскільки право власності останнього не виникало взагалі, відповідно до частини другої статті 376 ЦК України (як і сам спірний об`єкт не виник як об`єкт права власності). Тобто, відповідно до правової природи реєстрації прав на нерухоме майно як способу володіння ним та беручи до уваги загальні засади цивільного законодавства (аналогія права), колегія дійшла такого висновку: якщо заінтересована особа - позивач (власник земельної ділянки, інший правоволоділець) вважає, що зареєстроване за відповідачем право власності чи інше речове право на певний об`єкт насправді не існує і нікому не належить, то належному способу захисту відповідає вимога про припинення володіння відповідача відповідним правом. Судове рішення про задоволення таких позовних вимог є підставою для внесення до Державного реєстру запису про відсутність права. Якщо на відповідний об`єкт, право на який не може бути зареєстроване за жодним суб`єктом, був відкритий розділ Державного реєстру прав, таке судове рішення є також підставою для закриття розділу Державного реєстру прав на цей об`єкт. Таким чином, для ефективного захисту прав територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради, належною вимогою, окрім усунення перешкод у здійсненні Дніпровською міською радою як власником права користування та розпоряджання земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , шляхом приведення її у придатний до використання стан шляхом знесення об`єкту самочинного будівництва, є вимога про припинення володіння відповідача [PERSON] нерухомим майном та скасування державної реєстрації права власності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності, змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Враховуючи вищевикладене, розглядаючи вказаний спір у межах заявлених вимог, оцінюючи надані у справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв`язку у сукупності, приймаючи до уваги те, що позивачем доведено належними і допустимими доказами незаконність, безпідставність набуття права власності на нерухоме майно та відсутність будь-яких доказів передачі у приватну власність чи користування земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги задоволення позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у виді судового збору в загальному розмірі 12112 грн.

Outcome: approved