Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення коштів. Позивач свої позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 18.06.2014 у справі № 1723-5/410/14 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк», стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 490059483 від 18.03.2008 в розмірі 718538,20грн, витрати по сплаті третейського збору в розмірі 400,00грн та судові витрати у розмірі 243,60грн. На підставі зазначеного рішення третейського суду Новозаводським районним судом міста Чернігова було видано виконавчий лист № 751/8345/14, за яким в межах виконавчого провадження № [NUMBER], відкритого 29.07.2019 приватним виконавцем Кошарським О. В., з урахуванням своєї винагороди і витрат, постановлено стягнути з [PERSON] грошові кошти в розмірі 791168,98грн, а постановою від 17.11.2020 виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 ЗУ "Про виконавче провадження". За час поки виконавче провадження № [NUMBER] було відкрите, виконавцем 25.09.2019 в числі стягнутої з [PERSON] загальної суми 124465,83грн були стягнуті кошти у розмір 119317,56грн на користь банку. У подальшому банк подав до іншого приватного виконавця Фесик М.О. заяву від 28.10.2020 про відкриття нового виконавчого провадження про примусове виконання все того ж рішення третейського суду, та 20.11.2020 було відкрито нове виконавче провадження № [NUMBER], за яким жодних коштів з [PERSON] стягнуто не було. 17.09.2024 ухвалою Чернігівського апеляційного суду, по справі № 4823/2506/19 рішення третейського суду скасовано, у зв`язку з чим постановою від 10.10.2024 виконавче провадження № [NUMBER] було закінчено на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження». Таким чином, всього з [PERSON] було стягнуто на підставі скасованого рішення третейського суду коштів в розмірі 132012,31грн. Оскільки грошові кошти не були сплачені [PERSON] добровільно, їх стягнення відбувалось примусово на підставі рішення третейського суду, яке скасовано, ці гроші отримані банком безпідставно і підлягають поверненню. На підставі викладеного просять витребувати у Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 119317,56грн, інфляційні нарахування в розмірі 80584,69грн, 3% річних в розмірі 18379,47грн, заподіяну шкоду в розмірі 12694,75грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 20000,00грн. 19.11.2024 ухвалою Деснянського районного суму м. Києва відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 28.01.2025 до суду від Акціонерного Товариства "Сенс Банк" надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що на цей час позичальником кредит не погашений в повному обсязі, про що свідчить розрахунок до залишку по кредиту, хоча і стягнуті певні кошти з позивача. Позов вважають безпідставним та таким що поданий виключно з метою ухилення від виконання зобов`язань за кредитним договором. У задоволенні позову просять відмовити. Позивач [PERSON] в судове засідання призначене на 25.02.2025 не з`явився. До суду від адвоката Кузнецова І. С. надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Представник АТ "Сенс Банк" в судове засідання призначене на 25.02.2025 не з`явився. До суду від представника банку - адвоката Пересунька С. С. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. У задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі. Ураховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення по справі у відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно із статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, з таких підстав. Суд установив такі факти та їм правовідносини. 18.06.2014 Постійно діючим Третейським судом при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» ухвалено рішення у справі № 1723-5/410/14, яким стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 490059483 від 18.03.2008 у розмірі 718 538,20грн: по відсотках 5061,29грн, пеня 713476,91грн. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» судові витрати, а саме витрати по сплаті третейського збору у сумі 400грн. 29.07.2019 приватним виконавцем Кошарським О. В. на підставі виконавчого листа № 751/8345/14 постановлена постанова про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 490059483 від 18.03.2008 в розмірі 718538,20грн, стягнення судових витрат по сплаті третейського збору в розмірі 400,00грн та судові витрати в розмірі 243,60грн. У межах виконавчого провадження № [NUMBER] з боржника [PERSON] стягнуто загальну суму в розмірі 132012,31грн, з яких: 763,00грн - витрати виконавчого провадження; 119317,56грн - кошти перераховані на користь стягувача АТ «Альфа Банк»; 11931,75грн - основна винагорода приватного виконавця, що підтверджується листом приватного виконавця Кошарського О. В. від 12.11.2024 № [NUMBER]/5411. 17.11.2020 приватним виконавцем Кошарським О. В., в рамках виконавчого провадження № [NUMBER], постановлено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 ЗУ "Про виконавче провадження". 20.11.2020 приватним виконавцем Фесик М. О. на підставі виконавчого листа № 751/8345/14 постановлена постанова про відкриття виконавчого провадження № [NUMBER] про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 490059483 від 18.03.2008 в розмірі 718538,20грн, стягнення судових витрат по сплаті третейського збору в розмірі 400,00грн та судові витрати в розмірі 243,60грн. 17.09.2024 Чернігівським апеляційним судом, по справі № 4823/2506/19, рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» у складі судді Бендик О. В. (одноособово) від 18 червня 2014 року (місце третейського розгляду: місто Чернігів, пр. Перемоги, 62) у справі № 1723-5/410/14 за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 490059483 від 18 березня 2008 року - скасовано. 10.10.2024 приватним виконавцем Фесик М. О. в рамках виконавчого провадження № [NUMBER] постановлено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження». Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України - завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 8 Конституції України, кожному гарантується звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до частини першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 4 ЦПК України, передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Закон України «Про захист прав споживачів», регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до статті 2 Закону України «Про захист прав споживачів» законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, ЦК України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів. Згідно із ст. 22 Закон України «Про захист прав споживачів», захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Чинне законодавство виділяє низку специфічних видів позовів, які випливають зі змісту самих норм права. Відтак поряд із віндикаційним, негаторним позовами використовується також позов, можливість подання якого виникає у зв`язку з кондикційними правовідносинами між сторонами, тобто про повернення безпідставно набутого чи збереженого майна. Суть кондикційного позову випливає з положень ст. 1212, 1213 Цивільного кодексу України. Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зі змісту статті 1212 ЦК України, про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: По-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння. По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою. По-третє, обов`язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 Цивільного кодексу України). Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Результат аналізу статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав). Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі. Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині. Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна. Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів). Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 201/6498/20. Крім того у свої постанові Верховний Суд вказував, що судовий акт про скасування рішення суду, за яким відбулося повне або часткове виконання, є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акта правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до ст. 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно. Отже, встановивши, що правові підстави набуття відповідачем Акціонерним Товариством "Сенс Банк" грошових коштів у розмірі 119317,56грн, що стягнені з [PERSON] на підставі виконавчого листа виданого за рішеннямПостійно діючим Третейським судом при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз», яке в подальшому було скасовано Чернігівським апеляційним судом, відпали, тому отримані відповідачем Акціонерним Товариством "Сенс Банк" грошові кошти у розмірі 119317,56грн підлягають поверненню позивачу [PERSON] відповідно до статті 1212 ЦК України. Суд критично ставиться до тверджень сторони відповідача про те, що позичальником, на час розгляду справи, кредит не погашений в повному обсязі, про що свідчить розрахунок до залишку по кредиту, хоча і стягнуті певні кошти з позивача, а отже кошти не підлягають поверненню. Оскільки питання наявності та/або відсутності заборгованості позивача перед відповідачем за таким кредитним договором може бути предметом окремого судового розгляду. До таких висновків дійшов Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про витребувати у Акціонерного товариства «Сенс Банк» на його користь грошових кошти в розмірі 119317,56грн обґрунтовані та підлягають задоволенню. Щодо стягнення інфляційних нарахування та 3% річних суд дійшов до такого. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема не виконання рішення суду про стягнення заборгованості, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. Розрахунок суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції провадиться шляхом помноження суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості. Як установлено судом, АТ "Сенс Банк", в рамках виконавчого провадження, отримав 119317,56грн, в якості примусового виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 490059483 від 18.03.2008. А отже АТ "Сенс Банк", у відповідності до вимог статті 625 ЦК України, не є боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання. Також у банку були відсутні грошові зобов`язання перед [PERSON] . Таким чином, враховуючи аналіз зазначених вище норм закону та обставини справи, в задоволенні стягнення інфляційних втрат та 3% річних слід відмовити, оскільки такі виплати є компенсаційними виплатами, а АТ "Сенс Банк" не порушував жодних грошових зобов`язань перед позивачем, тому суд відмовляє у їх задоволенні як передчасно заявлених. Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача заподіяної шкоди, суд зазначає таке. Відповідно до статті 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів". Згідно із статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом. Частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення. Відповідно до статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Згідно з частиною першою статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Відповідно до частин другої, третьої та четвертої статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Із досліджених матеріалів справи вбачається, що виконавче провадження було відкрито приватним виконавцем Кошарським О. В. з дотриманням вимог законодавства, що регулює примусове виконання рішень. Підставою відкриття виконавчого провадження була заява стягувача про примусове виконання рішення. Підставою для виникнення у [PERSON] обов`язку зі сплати таких витрат є сам факт наявності відкритого виконавчого провадження, під час виконання якого приватний виконавець виконує обов`язки, покладені на нього Законом України «Про виконавче провадження». Під час виконання виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] заборгованості за виконавчим листом, приватним виконавцем Кошарським О. В. на відповідній правовій підставі, при виконанні професійних обов`язків, визначених законодавством України були отримані кошти, як витрати виконавчого провадження, які складались з 763,00грн - витрат виконавчого провадження та 11931,75грн - основної винагорода приватного виконавця. А отже стягнення з Акціонерного Товариства "Сенс Банк" заподіяної шкоди, яка складається з основної винагорода приватного виконавця та витрат виконавчого провадження, в загальному розмірі 12694,75грн не підлягає до задоволення. Оскільки АТ "Сенс Банк" не отримував зазначених грошових коштів, а ці кошти були отримані приватним виконавцем в якості основної винагороди та витрат по виконавчому провадженню. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення з Акціонерного Товариства "Сенс Банк" на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 119317,56грн., а інші вимоги позову не підлягають до задоволення. Що стосується витрат на правничу допомогу, суд дійшов до такого. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів позивача [PERSON] здійснював адвокат Кузнецов І. С. на підставі Договору про надання правничої допомоги від 24.01.2024; Додаткової угоди б/н до Договору про надання правничої допомоги від 19.11.2024, Ордеру на надання правової (правничої) допомоги Серії АР № 1014768, Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЗП №002030, Розрахунку вартості наданих послуг від 19.11.2024, Акту приймання-передачі наданої правничої допомоги з детальним описом проведених робіт від 19.02.2025 Однак при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Наведений підхід до вирішення питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу є сталим та неодноразово викладався у постановах Верховного Суду, зокрема, від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18, від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15ц (провадження № 14-382цс19), від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20), від 19 листопада 2021 року у справі № 752/16038/19 (провадження № 61-7905св21). Отже, суд вважає, що надані стороною позивача документи є належними та допустимими в розумінні статей 137-138 ЦПК України. Однак витрати в розмірі 20000,00грн не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також суперечить принципу розподілу таких витрат, оскільки перевіряючи детальний опис виконаних робіт наданий представником позивача з матеріалами справи вбачається відсутність співмірності з часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх необхідністю, обсягом виконаної адвокатом роботи. Суд враховує обсяг виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності цих витрат та розумності їхнього розміру. Виходячи з конкретних обставин справи, взявши до уваги, що позов задоволено частково, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до розмір 8000,00грн витрат на професійну правничу допомогу, якавідповідає критерію розумності, встановлений їхньою дійсністю та необхідністю у цій справі. Стаття 141 ЦПК України регламентує, ухвалюючи рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами. Так як позивач звільнений від сплати судового збору, а позов задоволено частково, судові витрати стягуються з відповідача на користь держави в розмірі 1211,20грн.

Outcome: partial