Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить розірвати шлюб між ним і відповідачкою. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що він з відповідачем перебувають в зареєстрованому шлюбі. Зазначив, що вони припинили шлюбні відносини та збереження шлюбу є неможливим (а.с. 53 55). Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження. Відповідачка надала суду відзив на позов у якому не визнала позов, зазначила, що викладені за змістом позову обставини не підтверджено відповідними доказами; також, посилаючись на те, що вони проживають разом в одному житлі, ведуть спільне господарство й позивач надає їй грошові кошти, просила відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с. 67 68). Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. 25 квітня 2000 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстровано у Виконавчому комітеті Данилівської сільської ради Васильківського району Київській області, актовий запис № 6, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 11 листопада 2023 року (а.с. 2). Позивач бажає розірвати шлюб. За клопотанням відповідачки, сторонам було надано строк для примирення, після закінчення якого позивач повідомив про те, не відбулося примирення між ним і відповідачкою (а.с. 80). Отже, наданий сторонам строк на примирення не призвів до примирення подружжя. Дана обставина, на думку суду, переконливо свідчить про бажання позивача розірвати шлюб. Норми частин 3 і 4 статті 56 Сімейного кодексу України (далі по тексту СК України) передбачають, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини другої статті 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Насамперед, обставина подання позивачем позову про розірвання шлюбу як процесуальна дія, на думку суду, переконливо свідчить про бажання позивача розірвати шлюб із відповідачкою. У зв`язку із небажанням позивача перебувати у шлюбі із відповідачкою, суд обов`язково враховує, що відповідно до норм статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається, а тому суд не приймає до уваги категоричну позицію відповідачки із вимогою зберегти шлюб. Зокрема, оскільки поданням даного позову позивач виявив особисте вільне бажання припинити шлюб із відповідачкою, суд вважає помилковими викладені за змістом відзиву заперечення відповідачки про те, що позивач не надав доказів на підтвердження своїх вимог, оскільки примушування чоловіка до шлюбу не допускається у будь-якому випадку і за будь-яких обставин. Також, не є підставою для збереження шлюбу факт проживання сторін за однією адресою та ведення ними підсобного господарства, оскільки збереження шлюбу суперечить інтересам позивача який заявляє позовні вимоги про розірвання шлюбу із відповідачкою. Крім того, під час розгляду справи за клопотанням відповідачки, судом було належним чином реальну можливість для примирення сторін. Однак, примирення не відбулося. Таким чином, позивач виклав за змістом позову свою категоричну позицію стосовно розірвання шлюбу із відповідачкою та неможливість збереження їх сім`ї. Як наслідок, суд не приймає до уваги та відхиляє викладені за змістом відзиву на позов усі заперечення відповідачки стосовно безпідставності вимог позивача про розірвання шлюбу. Оскільки наданий сторонам строк для примирення не завершився примиренням подружжя та із змісту позовної заяви встановлено, що шлюб між сторонами має формальний характер, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, що має істотне значення. Таким чином, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. При цьому, на підставі пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору слід покласти на відповідача (а.с. 10). Враховуючи викладене,

Outcome: approved