Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-06 00:00:00

08.01.2025 року представник [PERSON] , який діє в інтересах заявника [PERSON] , подав до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області матеріали заяви, де заінтересована особа: Кам`янське Кам`янського\~району Дніпропетровської\~області Південного\~міжрегіонального управління\~Міністерства юстиції\~(м.Одеса) «про встановлення факту смерті особи, яка загинула або пропала безвісти в районах проведення воєнних дій або АТО». Згідно змісту заявлених вимог просить: -\~встановити факт\~смерті громадянки\~України [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~яка померла\~ [INFO] ,\~місце смерті:\~в м.\~Гірник,\~Покровського району\~Донецька область,\~Україна,\~що є\~підставою для\~видачі відповідного\~свідоцтва про\~смерть. На обґрунтування свої вимог посилається на те, що заявник [PERSON] [INFO] є донькою [PERSON] , яка померла [INFO] в [ADDRESS] . Ця обставина підтверджується Витягом з Єдиного реєстру\~досудових розслідувань№ 12024052690000749 від 18.10.2024 року, інформацією з телеграм каналу новин, повідомленням сусідів, повідомленням посадової особи інспектора військово облікового бюро Курахівської міської військової адміністрації, фотографією могили у подвір`ї, інформацією на адвокатський запит. Заявник зазначає, що отримати свідоцтво про смерть у відділі ДРАЦС неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнятий відділом ДРАЦС для здійснення реєстрації смерті. Встановлення факту смерті необхідно їй для отримання свідоцтва про смерть державного зразка. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.01.2025 року матеріали цивільної справи передано до провадження судді Гречаної В.Г. Ухвалою суду Заводського районного суду міста Дніпродзержинська від 08.01.2025 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви. 13.01.2025 року судом отримано клопотання представника заявника [PERSON] , в якому він вказує, що на виконання Ухвали ним було подано відповідний запит до СБУ (копію якого надає до заяви), у зв`язку з чим потрібен додатковий час на отримання відповіді. Ухвалою суду від 10.02.2025 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. 03.03.2025 року судом отримано заяву представника заявника Сакуна В.А. про виклик свідка [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.247 ЦПК України, під час судового розгляду справи здійснено фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. В судове засідання адвокат Сакун В.А. та заявник [PERSON] не з`явились. Представник заінтересованої особи Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона була знайома із загиблою, вона була її сусідкою. Вони разом декілька разів тікали від обстрілів, проте сусідка [PERSON] категорично відмовлялась виїжджати та залишилась мешкати в м.Гірник. Сусідка [PERSON] попросила [PERSON] привезти гроші, тому свідок 18.10.2024 року поїхала до її місцяпроживання, де о 13-00 та 14-30 год. почались обстріли. Вони сховались у підвал дома, а потім почули крики, загинула [PERSON] - це було 18.10.2024 р. Свідок особисто бачила, що [PERSON] була мертва, вона була сильно поранена у голову касетними снарядами. Вони перенесли тіло [PERSON] до під`їзду цого ж дома, де мешкала померла. Пізніше взнала, що її поховали у дворі. Суд, вислухавши свідка, дослідивши матеріали справи, належно з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, оцінки їх доводів і наданих ними доказів, приходить до наступних висновків. Судом встановлено наступні факти та відповідні правовідносини. Заявник [PERSON] [INFO] є донькою [PERSON] , [INFO] , ці обставини підтверджуються копією паспорта, копією свідоцтва про народження, копією свідоцтва про шлюб та копією свідоцтва про розірвання шлюбу. Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12024052690000749 від 18.10.2024 року, 18 жовтня 2024 року надійшло повідомлення від начальника ВП №2 Покровського РУП про те, що 18.10.2024року близько 15-00 год. в результаті ворожого обстрілу загинула [PERSON] , [INFO] (ЄО № 12220). Відповідно до рапорту слідчого СВ ВП №2 Покровського РУП Івана Новицького, 18 жовтня 2024 року о 18:27 год. надійшло повідомлення від начальника ВП №2 Покровського РУП Щуся А.В. про те, що 18.10.2024року близько 15-00 год. в результаті ворожого обстрілу за адресою: [ADDRESS] , загинула [PERSON] , [INFO] (ЄО № 12220). Здійснити виїзд з метою евакуації тіла неможливо у зв1язку з постійними обстрілами та наближенням вказаного населеного пункту до лінії розмежування. Згідно наданих заявником світлин, на відкритій місцевості неподалік від будинку міститься місце поховання [PERSON] з датами 14.11.1964 р.н. 18.10.2024 р. Крім того, свідком [PERSON] в судовому засіданні було підтверджено, що вона особисто бачила, як під час ворожого обстрілу загинула [PERSON] . Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно пункту 8 частини першої статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За приписами ст.77 та ст.78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Надаючи оцінку допустимості наданих заявником доказів, а саме матеріалів кримінального провадження, відеозапису, суд керується ч.2 ст.19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» приділено значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать. При цьому, за логікою вказаного рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в інформаційному листі від 15.04.2016 року, за змістом якої документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку статті 317 ЦПК України, суд як виняток приймає до уваги дані про смерть (дату, місце), які зазначені у вищенаведених документах, виданих на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що дослідженими у справі доказами доведено факт смерті [PERSON] , [INFO] , оскільки встановлення відповідного факту необхідно заявнику для отримання свідоцтва про смерть встановленої законом України форми та реалізації наслідків, передбачених законодавством, заява підлягає задоволенню. Відповідно до роз`яснень п. 18 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму ВСУ № 15 від 25.05.98) рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно з ч.4 ст.317 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, підлягає негайному виконанню. На підставі вищезазначеного та

Outcome: approved