Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-09 00:00:00

Виконавчий комітет Новояворівської міської ради Львівської області як орган опіки та піклування звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить: позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] ; стягувати із [PERSON] та [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення цього позову та до досягнення дитиною повноліття; накласти заборону на відчуження житла неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що належить їй на праві користування та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На обґрунтування позову покликається на те, що на підставі заяви матері [PERSON] , відповідно до розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 28 серпня 2019 року №326 «Про тимчасове влаштування малолітньою [PERSON] у Комунальний заклад Львівської обласної ради «Будинок дитини №1 для дітей з ураженням центральної нервової системи та порушення психіки», який знаходиться за адресою: [ADDRESS] », та на підставі акту прийому-передачі дитини від 15 серпня 2019 року, з метою покращення становища дитини, забезпечення найбільш повного захисту її інтересів дитину, [PERSON] влаштовано в Комунальний заклад Львівської обласної ради «Будинок дитини №1 для дітей з ураженням центральної нервової системи та порушення психіки». На даний час місце проживання батька неповнолітньої [PERSON] - [PERSON] невідоме. Мати [PERSON] зареєстрована у с. Кам`янобрід Яворівського району, Львівської області, але за місцем реєстрації її можна побачити лише тоді, коли настає час для отримання пенсії по інвалідності. Відповідно до характеристики Виконавчого комітетом Новояворівської міської ради [PERSON] , за час проживання зарекомендувала себе з негативної сторони, була одружена, але прожила з чоловіком короткий період, народила трьох дітей від різних чоловіків, двох доньок і одного сина, була позбавлена батьківських прав щодо старших дітей, доньки та сина. [PERSON] участі у виховані дітей та в спілкуванні з дітьми не брала жодної участі, постійно міняє своїх спів жителів, приїжджає до с. Кам`яноброду (місце реєстрації) по причині отримання пенсії на пошті. Крім того, рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 25 вересня 2012 року, [PERSON] та [PERSON] , було позбавлено батьківських прав відносно їх дитини сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 21 вересня 2017 у справі № 460/2239/17, [PERSON] та [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно їх дитини доньки [PERSON] , [INFO] . З інформації, наданої Комунальним закладом Львівської обласної ради «Будинок дитини №1 для дітей з ураженням центральної нервової системи та порушення психіки» вбачається, що за період перебування дитини в закладі батько [PERSON] не провідував дочку жодного разу, мати [PERSON] провідувала дитину у 2019 році 7 разів, у 2020 році 7 разів, у 2021 році 23 рази. Кошти на утримання дитини в закладі нею не надавались. Листом від 17 червня 2024 року №321 Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівський обласний спеціалізований будинок дитини «Любисток» повідомлено, що мати відвідувала дитину у 2022 році 10, 2023 році 11 разів, 2024 році 9 разів. Проте, окрім відвідувань у закладі мати інших дій відносно дитини, а саме дії для покращення стану дитини, не вчиняє. Влаштування дитини в заклад за заявою матері передбачає тимчасове розміщення дитини в закладі на певний час до зникнення обставин, які перешкоджають проживанню дитини в біологічній сім`ї. В даному випадку [PERSON] перебуває лише в КНП Львівської обласної ради «Львівський обласний спеціалізований будинок дитини «Любисток» 5 рік. За цей період поведінка батьків не змінилась, умови проживання погіршились, обставини, які не дозволяють дитині повернутись в біологічну сім`ю не зникли. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] повністю ухилилися від виконання батьківських обов`язків відносно своєї малолітньої дитини [PERSON] , не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, не цікавляться її здоров`ям, не беруть участі у п вихованні, не допомагають матеріально. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 11 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 11 листопада 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не прибув, однак подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Щодо винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не прибули, про розгляд справи повідомлялись належним чином, а саме відповідно до ч. 11 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України суд викликав відповідачів у судове засідання, призначене на 26 лютого 2025 року, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке було розміщене не пізніше ніж за десять днів, до дати цього судового засідання. Також згідно з даною нормою опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Також надіслані відповідачам поштою судові повістки були повернуті до суду. Про зміну місця проживання відповідачі, не повідомляли. Відповідачі про причини неявки суд не повідомили, своїх заперечень та відзиву на позов та будь-яких клопотань суду не подавали. Відповідно до ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце проведення судового засідання, однак у таке без поважних причин повторно не з`явилися, не повідомили причини неявки, не подали відзиву, а також представник позивача не заперечує проти заочного вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про можливість вирішення справи за відсутності сторін, на підставі наявних у ній доказів з постановленням заочного рішення. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, у зв`язку з неявкою учасників. Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 26 лютого 2025 року, є дата складення повного судового рішення 10 березня 2025 року. Оцінивши доводи позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, зважаючи на таке. Суд встановив, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 21 серпня 2019 року, виданим Стрийським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області. [PERSON] має вроджену ваду серця та синдром Дауна , що підтверджується медичним висновком про дитину з інвалідністю віком до 18 років №6/22 від 21 червня 2022 року. Відповідно до розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 28 серпня 2019 року №326 «Про тимчасове влаштування малолітньою [PERSON] . У КЗ ЛОР «Будинок дитини №1 для дітей з ураженням центральної нервової системи та порушення психіки», який знаходиться за адресою: [ADDRESS] » на підставі заяви мами [PERSON] , яка перебуває в складних життєвих обставинах, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини при Галицькій районній адміністрації Львівської міської ради, з метою покращення становища дитини, забезпечення найбільш повного захисту її інтересів, вирішено влаштувати дитину [PERSON] , [INFO] , в Комунальний заклад Львівської обласної ради «Будинок дитини №1 для дітей з ураженням центральної нервової системи та порушення психіки». Відповідно до акту прийому-передачі дитини від 15 серпня 2019 року було передано в КЗ ЛОР «Будинок дитини №1 для дітей з ураженням центральної нервової системи та порушення психіки» дівчинку, народжену [INFO] . Також судом встановлено, що місце проживання батька неповнолітньої [PERSON] - [PERSON] , невідоме. Відповідно до листа Служби у справах дітей Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області від 26 червня 2024 року, вона звернулась до служби у справах дітей Мостиської міської ради Яворівського району Львівської області для надання інформації про місце проживання та реєстрації [PERSON] , останнє відоме місце проживання якого є с.Берегове Мостиської територіальної громади, однак відповіді отримано не було. Мати [PERSON] - [PERSON] зареєстрована у с. Кам`янобрід Яворівського району Львівської області. Відповідно до витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданого Виконавчим комітетом Новояворівської міської ради 09 лютого 2024 року, вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] разом зі своїм батьком, п`ятьма братами та дітьми. Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов проживання [PERSON] № 12 від 09 лютого 2024 року, на житловій площі по [ADDRESS] , зареєстровані дев`ять осіб. По факту проживають п`ятеро: батько і четверо братів [PERSON] , у двох кімнатах, три брати мають частково психічні відхилення, діти з інвалідістю від народження. В другій частині будинку (дві кімнати) протікає дах, відсутня підлога, кімнати потребують капітального ремонту. Інші господарські будівлі відсутні. Умов для проживання малолітньої дитини взагалі немає. 3 характеристики, виданої Виконавчим комітетом Новояворівської міської ради, № 3/9 від 09 лютого 2024 року, вбачається, що [PERSON] за час проживання зарекомендувала себе з негативної сторони. Була одружена, але прожила з чоловіком короткий період. Народила трьох дітей від різних чоловіків, двох доньок і одного сина. Була позбавлена батьківських прав щодо старших дітей - доньки та сина. Участі у виховані дітей та в спілкуванні з дітьми не мала. Постійно міняє своїх співжителів. Приїжджає до с. Кам`яноброду (місце реєстрації) для отримання пенсії на пошті. Також судом встановлено, що рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 25 вересня 2012 року [PERSON] та [PERSON] було позбавлено батьківських прав відносно їх дитини сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 21 вересня 2017 року [PERSON] та [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно їх дитини доньки [PERSON] , [INFO] . Відповідно до інформації, наданої Комунальним закладом Львівської обласної ради «Будинок дитини №1 для дітей з ураженням центральної нервової системи та порушення психіки», за період перебування дитини в закладі батько [PERSON] не провідував дочку жодного разу, мати [PERSON] провідувала дитину у 2019 році - 7 разів, у 2020 році - 7 разів, у 2021 році - 23 рази. Кошти на утримання дитини в закладі нею не надавались. Відповідно до листа Комунального некомерційнеого підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний спеціалізований будинок дитини «Любисток» №321 від 17 червня 2024 року мати відвідувала дитину у 2022 році - 10 разів, 2023 році 11 разів, у 2024 році - 9 разів. Згідно з рішенням Львівської обласної ради від 14 червня 2022 року №362 «Про перетворення комунального закладу Львівської обласної ради «Будинок дитини №1 для дітей з ураженням центральної нервової системи та порушення психіки» у комунальне некомерційне підприємство» припинено КЗ ЛОР «Будинок дитини №1» шляхом перетворення його в Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівський обласний спеціалізований будинок дитини «Любисток», що підтверджується довідкою №301 від 07 червня 2024 року. Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. У ст. 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, вказано, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Частинами 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно з дитини ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно із ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. При цьому, суд зазначає, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ст. 164 Сімейного кодексу України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення даної норми дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У п. п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей; ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При цьому, суд зазначає, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Аналогічні висновки щодо застосування норм права висловлені також постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19. Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Так, у рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Суд зазначає, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 Сімейного кодексу України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Аналогічні висновки щодо застосування норм права висловлені також постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 761/24223/18. Слід зазначити, що влаштування дитини в заклад за заявою матері, передбачає тимчасове розміщення дитини в закладі на певний час до зникнення обставин, які перешкоджають проживанню дитини в біологічній сім`ї. Як встанвоив суд, під час розгляду справи, [PERSON] перебуває лише в КНП Львівської обласної ради «Львівський обласний спеціалізований будинок дитини «Любисток» 5 рік. За цей період поведінка батьків не змінилась, умови проживання погіршились, обставини, які б дозволили дитині повернутись в біологічну сім`ю, не змінились. Крім того, як стверджує позивач та описано вище, відповідачі [PERSON] та [PERSON] свідомо самоусунулися від виконання батьківських обов`язків щодо своєї неповнолітньої доньки, не піклуються про її фізичний і духовний розвиток, не створили належних умов для її проживання, не займаються її вихованням, що підтверджується актом обстеження умов проживання. Відносно батька [PERSON] взагалі відсутні будь-які відомості, що свідчить про те, що він самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Водночас відвідування матір`ю дитини, в КНП Львівської обласної ради «Львівський обласний спеціалізований будинок дитини «Любисток», на думку суду, не може свідчити, що її поведінка зміниласть, оскільки вона не вчинила жодних дій, для того, щоб дочка мала моживість проживати з нею, а також відповідач не бере жодної участі в утриманні, вихованні та розвитку дитини. Наведені докази, які описано вище, в їх сукупності належним чином підтверджують, що, відповідачі протягом тривалого часу ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню своєї неповнолітньої дочки, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України є підставою для позбавлення їх батьківських прав. Крім того, суд вважає, що з врахуванням наведених вище обставин, на даний час відсутні підстави та передумови вважати, що можливо змінити у кращу сторону поведінку відповідачів як батьків, а також встановлені судом обставини свідчать про наявність вини у діях відповідачів [PERSON] та [PERSON] щодо виникнення такої ситуації, а саме наявності факту свідомо нехтування ними виконанням батьківських обов`язків. В свою чергу, жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаних вище обставин відповідачі суду не надали. Також, враховуючи зазначене вище, суд не вбачає підстав для попередження відповідачів про необхідність змінити ставлення до виховання дочки, а лише вважає за доцільне, роз`яснити їм положення ст. 169 Сімейного кодексу України, а саме що мати, батько, які були позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що [PERSON] та [PERSON] слід позбавити батьківських прав відносно неповнолітньої дочки [PERSON] . Щодо позовних вимог про стягнення аліментів, то суд вважає, що вони також підлягають задоволенню, з таких підстав. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той з них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утримання в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина. Частинами 2, 3 ст. 182 Сімейного кодексу України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку про те, що слід стягувати з [PERSON] та [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] в розмірі по 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідачів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку з кожного, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення цього позову та до досягнення дитиною повноліття та перераховувати ці кошти на особистий рахунки дити у відділенні Державного ощадного банку України. Також згідно із п. 1 ч. 1 ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч.4 ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно з ч.5 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» суд у разі позбавлення батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав одночасно накладає заборону на відчуження майна та житла дітей, про що повідомляє нотаріальну контору за місцем знаходження майна та житла. Законом встановлено накладення судом обмеження на відчуження житла дітей, яке перебуває у приватній власності їх батьків, під час розгляду судом справи про позбавлення батьків дитини батьківських прав (стаття 164 СК України) або відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав (стаття 170 СК України), тобто такий захід є засобом суспільного впливу на батьків як наслідок порушення ними своїх батьківських обов`язків і не має чітко визначеного строкового характеру, оскільки є заходом юридичної відповідальності, наслідки якої усуваються у передбаченому законом порядку. Згідно з частинами першою, третьою статті 25 Закону України «Про охорону дитинства» діти, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, мають право на особливий захист і допомогу з боку держави. У разі передачі дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, під опіку чи піклування, влаштування в будинки дитини, дитячі будинки, школи-інтернати, дитячі будинки сімейного типу та прийомні сім`ї жиле приміщення, в якому вони проживали, зберігається за дітьми протягом усього часу перебування їх в цих закладах, у опікунів чи піклувальників, дитячому будинку сімейного типу, прийомній сім`ї незалежно від того, чи проживають у жилому приміщенні, з якого вибули діти, інші члени сім`ї. Враховуючи, що до часу влаштування малолітньої [PERSON] до КЗ ЛОР "Будинок дитини №1 для дітей з ураженнями центральної нервової системи та порушення психіки", вона проживала та була зареєстрована за адресою за адресою: [ADDRESS] , а тому слід накласти заборону на відчуження житла неповнолітньої [PERSON] , що належить їй на праві користування та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, згідно з нормами ч. ч. 2, 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 14 ч. 2 ст. 3 та п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб; від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Зважаючи на наведене вище, слід стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі по 2422,40 грн (до відповідачів пред`явлено по дві позовні вимоги - про позбавлення батьківських прав та про стягнення аліментів).

Outcome: approved