Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Коцюбинської селищної ради Бучанського району Київської області про позбавлення батьківських прав посилаючись на те, що з 20 липня 2002 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. В шлюбі народився син [PERSON] [INFO] та донька [PERSON] [INFO] . Сімейне життя з відповідачем не склалося в наслідок чого, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 січня 2019 року шлюб між нею та відповідачем був розірваний. Діти зареєстровані в квартирі відповідача, з якої відповідач примусово їх виселив для подальшої передачі квартири в користування свого родича. Діти після розірвання шлюбу проживають з позивачем за її адресою в смт Коцюбинське. Діти навчаються в смт Коцюбинське, син [PERSON] має інклюзію та навчається за місцем проживання. Батько дітей - відповідач починаючи з 2019 року проживає окремо та жодного з покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере педагогічної, посильної трудової або будь-якої іншої участі у вихованні дітей, не регулярно на двох дітей, один з яких має проблеми зі здоров`ям (інклюзію) переводив кошти на карту у менших за мінімальних розмірів , будь-яких додаткових витрат на лікування не надавав, а потім і зовсім з ним втратився зв`язок. Спільні знайомі повідомили, що він втік за кордон, а на передодні він просив надати копії свідоцтв про народження дітей, якими ймовірно скористався для перетину кордону. Весь подальший час відповідач життям дітей не цікавився, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватися з дітьми та приймати участь у їх вихованні. Спорів стосовно місця проживання дітей не було, відповідач не заперечував, що діти проживають з позивачем. На час подачі позову доньці 7 років, вона не має до батька ніяких почуттів, оскільки у свідомому віці ніколи його не бачила, сину 14 років, він рідного батька пам`ятає, але до батька не має жодних почуттів та прив`язаності. Позивач перебуває у другому шлюбі та діти знають батьківську любов, тепло підтримку, виховання від іншого чоловіка якого вважають батьком. Відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню дітей, не цікавиться їх життям, не відвідує навчальні заклади, де навчаються діти, не цікавиться їх здоров`ям, фізичним та духовним розвитком. Відповідач фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, а тому в інтересах дітей доцільно позбавити його батьківських прав. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 березня 2024 року відкрито провадження розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. 23.04.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач заперечує проти позову посилаючись на наступне. Так, дійсно з кінця 2018 року Відповідач проживав окремо від своїх дітей, оскільки Позивачка привела в квартиру (в якій вони проживали разом з дітьми і яка належить відповідачу на праві приватної власності) іншого чоловіка. Протягом розгляду справи про розлучення і кількох місяців після ухвалення рішення Позивачка проживала в його квартирі разом з дітьми та новим чоловіком. Але після того, як Відповідач вирішив створити нову сім`ю він повідомив позивачу, що планує жити у своїй квартирі разом з дружиною, тому вона - позивач повинна знайти собі інше житло. Тобто ніякого примусового виселення не було і нікому відповідач квартиру не передав, оскільки до виїзду за кордон проживав у квартирі разом зі своєю сім`єю. Відповідач знав, що у позивачки є інше житло, між собою колишнє подружжя домовилось, що діти будуть проживати разом із матір`ю, тому вона добровільно на прохання відповідача звільнила квартиру. Відповідач протягом 2019-2022 років періодично зустрічався із сином (спочатку раз на місяць, а потів раз на діва місяці), постійно з ним спілкувався телефоном, тому знав і про стан його здоров`я і про його успіхи в навчанні та повсякденному житті. Як правило, відповідач разом із сином під час зустрічей відвідували ТРЦ «Лавина» -дитячі розважальні кімнати, боулінг-клуб та ін. На жаль позивач позбавила відповідача можливості спілкування з донькою, посилаючись на різні «вигадані» обставини (хвороба, маленький вік, інші плани на вихідні та інше), тому фактично після розірвання шлюбу відповідач лише кілька разів бачився з донькою. Безумовно, відповідач мав наполягати на можливості безперешкодного спілкування з донькою, але зважаючи на непрості відносини з позивачкою у відповідача були побоювання, що його категорична позиція може призвести до того, що позивач буде створювати перешкоди у спілкуванні з сином. Тому посилання позивача, що відповідач «жодного з покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере педагогічної, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні дітей» не відповідає дійсності. Так, можливо відповідач недостатньо часу проводив разом з дітьми і в цьому є його провина, але це не є приводом для позбавлення відповідача батьківських прав. Після розірвання шлюбу відповідач в добровільному порядку сплачував аліменти на дітей пропорційно розміру свого доходу і жодних претензій щодо розміру аліментів від позивача не надходило. Вказане опосередковано підтверджується і тим, що позивач лише в жовтні 2019 року звернулась до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, але після видачі наказу позивач не зверталась до виконавчої служби, тому відповідач в лютому 2020 року особисто подав заяву за місцем своєї роботи про стягнення з нього аліментів і протягом 2020-2022 років аліменти у розмірі 1/3 частини від доходу відповідача сплачувались на картковий рахунок позивача. З 01.04.2022 року, відповідач перебував у відпустці без збереження заробітної плати, але продовжував сплачувати аліменти. У вересні відповідач був вимушений разом із сім`єю виїхати за межі України, але продовжує сплачувати аліменти до сьогоднішнього дня. Крім того, протягом 2019-2022 років, відповідач придав дітям ноутбук, мобільний телефон, ігрову приставку, прикраси, іграшки на загальну суму 33 000 грн. В 2023 році, відповідач окрім аліментів перерахував на картку позивача в якості подарунку на день народження по 2 500 грн. на кожну дитину. Вказане свідчить, що відповідач належним чином та у визначеним судовим наказом розмірі сплачує аліменти, та є незрозумілим посилання позивача, що відповідач «переводив кошти на карту у менш ніж мінімальних розмірах». Так, можливо сума яку відповідач щомісяця сплачує в якості аліментів є недостатньою для задоволення всіх потреб дітей, але поки у нього не має можливості сплачувати більше. При цьому позивач ніколи не заявляла про необхідність додаткових витрат на дітей, в тому числі не надавала доказів сплачених нею коштів. Після початку війни позивачка разом із дітьми виїхала в іншу область та захід України. У вересні 2022 року відповідачем було прийняте рішення виїхати разом із своєю сім`єю за межі України де він знаходиться і станом на сьогоднішній день. З того часу і до сьогодні відповідач позбавлений можливості спілкування з дітьми. Вказане пов`язане з абсолютно неконструктивною позицією позивачки, яка фактично з моменту розлучення намагається створити перешкоди в спілкуванні ( втому числі навіть в телефонному режимі) та і об`єктивних причин (різниця в часі країни перебування відповідача складає 7 годин). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягають на позбавлені батьківських прав, вказуючи на той факт, що між відповідачем та його дітьми відсутнє будь - яке спілкування, так -як відповідач не надає будь яких контактних даних, щоб з останнім можливо було б вийти на зв`язок. Представник відповідача, в судовому засіданні заперечував проти позову та просив суд відмовити в задоволенні позову, підтвердивши той факт що відповідач після повномасштабного вторгнення проживає за межами території України, але сплачує аліменти на утримання своїх дітей, але при цьому в судовому засіданні не спростував тверджень позивача, про те, що спілкування позивача та відповідача здійснюється через третіх осіб. Відповідач в судове засідання не з`явився, направивши до суду заяву про виступ в судових дебатах в письмовому вигляді від 05.03.2025 року в якій зазначив, що відсутність нормального спілкування з дітьми пов`язане, насамперед з російською агресією та вимушеним виїздом відповідача за кордон, оскільки виїзд з території України була вимушена дія. Стверджує, що він ніколи не забував про своїх дітей, матеріально їх підтримує та має надію, що позивачка змінить своє ставлення до відповідача і замість створення штучних перешкод навпаки буде сприяти повноцінному спілкуванню відповідача з дітьми. В судовому засідання було заслухано думку дитини - [PERSON] , якій розповів, що з батьком він та сестра не спілкуються протягом декількох років, остання зустріч була до повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну. Зазначив, що батько не телефонує, не вітає його та сестру зі святами та днями народженнями. Сестра взагалі не пам`ятає батька. Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації, подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності їхнього представника. Також направила до суду висновок в якому у прийнятті рішення про доцільність позбавлення батьківських прав покладається на розсуд суду . Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, вислухавши думку дитини - [PERSON] , дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 20 липня 2002 року , який рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 січня 2019 року розірвано (справа 755/18176/18). [INFO] народився [PERSON] , батьками якого записані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 21.12.2009 року (а.с. 7). [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої записані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 17.10.2017 року ( а.с.12) Судом встановлено, що з кінця 2018 року [PERSON] та [PERSON] не проживають однією сім`єю. Відповідно до акту перевірки житлових умов від 05.10.2023 року, комісією встановлено, що [PERSON] з родиною з 5- ти осіб, дійсно проживають за адресою [ADDRESS] . Згідно акту умов проживання від 06.06.2024 року проведено обстеження умов проживання [ADDRESS] . Умови проживання задовільні, є окрема дитяча кімната. Квартира оснащена всіма необхідними меблями та технікою. Санітарний стан квартири відповідає нормі. Для виховання та розвитку дітей створено такі умови: є окрема дитяча кімната, у всіх дітей наявні місця для відпочинку, розвитку, навчання та дозвілля, одяг та іграшки, відповідно до віку кожної дитини в наявності. З довідки Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Коцюбинської селищної ради Бучанського району Київської області вбачається, що на прийом по причині хвороби та з приводу профілактики оглядів діти [PERSON] [INFO]. та [PERSON] [INFO]. приходять у супроводі матері [PERSON] [INFO]. та вітчима [PERSON] . Всі призначення виконуються чітко та в термін. Профілактичні щеплення робляться згідно з календарем щеплень. Діти приходять на прийом у супроводі, чисті, охайно виглядають Дорікань зі сторони сімейного лікаря не має. З довідки № 05 від 10.01.2024 року Коцюбинського ліцею № 2 вбачається, що [PERSON] ( [INFO] ) дійсно навчається в 8-Б класі Коцюбинського ліцею № 2 Коцюбинської селищної ради Бучанського району Київської області. Мати [PERSON] завжди приділяє достатньо уваги навчанню та вихованню доньки. Батько [PERSON] за час навчання дитини в ліцеї не приділяв уваги вихованню. З класним керівником не спілкувався, сина після уроків не забирав, участі у батьківських зборах не брав. Батьки [PERSON] розлучені. З довідки №o 07 від 10.01.2024 року Коцюбинського ліцею № 2 вбачається, що [PERSON] ( [INFO] ) дійсно навчається в 1-А класі Коцюбинського ліцею № 2 Коцюбинської селищної ради Бучанського району Київської області. Мати [PERSON] завжди приділяє достатньо уваги навчанню та вихованню доньки. Батько [PERSON] за час навчання дитини в ліцеї не приділяв уваги вихованню. З класним керівником не спілкувався, сина після уроків не забирав, участі у батьківських зборах не брав. Батьки [PERSON] розлучені. Згідно довідки від 31.05.2022 року про утримання та сплату аліментів за період з 28.02.2020 року по 31.05.2022 року з [PERSON] було утримано та сплачено за реквізитами [PERSON] аліментів на загальну суму 89942,03 грн.03 коп. Згідно платіжних квитанцій наданих відповідачем за період з 16.10.2022 року по15.04.2024 року на рахунок позивача було сплачено аліментів на загальну суму 73 000 грн. Також було сплачено 2500 грн. як подарунок на день народження [INFO] , та 2500 грн. як подарунок на день народження [INFO] . З висновку Служби у справах дітей та сім`ї Коцюбинської селищної ради № 107 від 13 червня 2024 року вбачається, що під час візиту за адресою проживання дітей, спеціалістами Служби було проведено бесіду з неповнолітнім [PERSON] , який розповів, що з біологічним батьком він та сестра не спілкуються протягом декількох років, остання особиста зустріч, яку пригадав хлопець відбулась до повномасштабного вторгнення рф в Україну. Також зі слів неповнолітнього, біологічний батько не телефонує, не вітає його та сестру зі святами ніяким способом з усіх можливих чи доступних останньому. З відчитом, діти повідомили, що відносини гарні. Приймаючи до уваги пояснення позивача, ознайомившись з відзивом на позовну заяву відповідача, захищаючи інтереси дітей, Служба у справах дітей та сім`ї Коцюбинської селищної ради у прийнятті рішення, щодо розв`язання даного спору про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , відносно малолітньої доньки [PERSON][INFO] та неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] покладеться на розсуд суду. Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІІ (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують до її жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Статтею 156 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Кожен учасник сімейних відносин, який досяг 14 років, має право на особисте звернення до суду з відповідною заявою в порядку цивільного судочинства за захистом свого права чи інтересу, а також може особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають із відносин, у яких він (вона) особисто бере участь. Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства. Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини). Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України). Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята статті 7 СК України). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21. Повторна та тривала нездатність виконувати батьківські обов`язки, нехтування ними, призводить до того, що дитина залишається без батьківського піклування, контролю чи допомоги, необхідних для її фізичного чи психічного благополуччя, а умови та причини нездатності виконувати батьківські обов`язки чи їх нехтування неможливо усунути. На підтвердження цього заявником мають бути надані належні, достовірні та достатні докази. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідно зробити все можливе, щоб зберегти особисті стосунки та, якщо це доречно, відновити сімейні стосунки. У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, зазначено, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (заява № 37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача. Водночас, якщо з моменту проживання дитини з одним із батьків пройшов значний період часу, інтереси дитини в такому разі можуть превалювати над інтересом того з батьків, який бажає відновити сімейні відносини зі своєю дитиною. Судом встановлено, що з 2018 року, відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, по відношенню до своєї малолітньої доньки [PERSON] , та неповнолітнього [PERSON] , не цікався, не піклувався про їх здоров`я, хоча, як сам вказав у своїх запереченням знає про стан здоров`я сина ( інклюзію), фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечував необхідного харчування, медичного догляду, лікування, не спілкується з ними, малолітня [PERSON] не знає свого біологічного батька, не надає їм доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, не створює умов для отримання ними освіти, відповідач свідомо уникає зустрічей з дітьми, о тому суд у відповідності до приписів ст. 81 ЦПК України приходить до висновків, що відповідач не визнаючи вимоги позивача, зобов`язаний надати суду докази на спростування вказаних тверджень. В даному випадку спростуванням відсутності вчинення певних дій чи відсутності певних обставин можуть бути лише докази, що підтверджують вчинення таких дій чи наявності певних обставин. Суд критично ставиться до пояснень відповідача, про те, що позивач позбавила його можливості спілкування з донькою, та у зв`язку з його побоюваннями, що його критична позиція може призвести до того, що позивачка буде створювати перешкоди с сином він не наполягав на зустрічах з нею. Однак, відповідач [PERSON] не надав суду належних та допустимих доказів, цьому З врахуванням викладеного суд дійшов висновку, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обв"язків по відношеню до своїх дітей сина [PERSON] та доньки [PERSON] . Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст.150 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог позивача щодо позбавлення відповідача батьківських прав. Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України.

Outcome: approved