Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 11 березня 2024 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Орган опіки та піклування адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, Орган опіки та піклування адміністрації Управління служба у справах дітей Шевченківського району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування своїх вимог, позивач у позовній заяві посилався на те, що 14 лютого 2013 року між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від цього шлюбу сторони мають двох дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] , які проживають разом з ним, а відповідач не надає коштів на утримання дітей. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2022 року шлюб між ними розірвано та визначено місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] разом з батьком. Дане рішення відповідачкою не оскаржувалося. З грудня 2021 року вони припинили шлюбні відносини з відповідачкою та стали проживати окремо, проте донька залишилася мешкати з ним. 24 лютого 2022 року з початком повномасштабного вторгнення росії в Україну відповідачка була вимушена виїхати за кордон залишивши дітей з ним. Наразі вона повернулася до України проте не бачить майбутнього поруч з ним та дітьми, бо вважає за необхідне проживати за кордоном, шукаючи легкого життя без нього та дітей. Оскільки мати дітей з лютого 2022 року проживає окремо від дітей, та жодного з покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь якої іншої участі у вихованні дітей ухиляється від спілкування з ними, хоча її опіка і увага конче потрібна дітям у такому віці. Наразі про спосіб життя та місце роботи відповідачки йому не відомо, остання уникає спілкування з дітьми чим самоусунулася від спілкування з ними (а.с.2-7). Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 11 березня 2024 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.26). Відповідно до ч.6 ст.187 ЦПК України, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.8 ст.187 ЦПК України, суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру. 12 березня 2024 року згідно із вимогами ч. 8\~ст. 187 ЦПК України\~суддя звернувся до Єдиного державного демографічного реєстру, щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача. 12 березня 2024 року надійшла відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру про реєстрацію місця проживання відповідача до 05 вересня 2017 року (а.с. 28-29). Ухвалою судді від 12 березня 2022 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом \~ [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Орган опіки та піклування адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, Орган опіки та піклування адміністрації Управління служба у справах дітей Шевченківського району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав (а.с. 30-31). 20 травня 2024 року представником адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] (а.с.49-50). 27 червня 2024 року представником позивача подано клопотання про допит свідків (а.с. 78-79), яке 27 червня 2024 року в судовому засіданні було задоволено. Ухвалою суду від 27 червня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті. (а.с. 85-86). 06 листопада 2024 року суддею зроблено запит до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, щодо відомого місця реєстрації відповідача (а.с. 115) 07 листопада 2024 року відповідачем на електрону пошту суду надано заяву, про визнання позовних вимог стосовно позбавлення її батьківських прав (а.с. 116) На адресу суду 05 грудня 2024 року надійшла відповідь з Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про те що [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 15.10.1998 року по 05.08.2017 (а.с. 119). 05 грудня 2024 року суддею зроблено запит до Державної міграційної служби України, щодо відомого місця реєстрації відповідача (а.с. 120). 05 лютого 2025 року надійшла відповідь з Державної міграційної служби України , що за наявними даними ДМС місце проживання [PERSON] станом на 25.07.2022 значиться [ADDRESS] В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Відповідач в судове засідання не з`явилася про день та час повідомлялася належним чином. Представник Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради як органу опіки та піклування надала заяву про проведення судового засідання без їх участі Фактичні обставини встановленні судом. 14 лютого 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] (а.с. 13). Від шлюбу сторони мають дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] (а.с. 9) та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] (а.с. 8). Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2022 року у справі № 185/2660/22 шлюб між сторонами розірвано та визначено місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] (а.с.14-15). Відповідно Витягу з Інформаційно - аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» [PERSON] на території України станом на 18.01.2024 рік до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої та не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває (а.с. 16). На обліку у лікаря - нарколога та лікаря психіатра не знаходиться (а.с.17-18), має на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 листопада 2022 року квартиру за адресою: [ADDRESS] ( а.с.19-20), є фізичною особою підприємцем та має постійний дохід (а.с.22-25). Відповідно до виданої директором Комунального закладу освіти «Середня загальноосвітня школа № 58» від 23.01.2024 року [PERSON] навчається в 4-г класі (а.с. 21). 13 листопада 2023 року [PERSON] надала нотаріально посвідчену заяву до відповідного органу опіки та піклування Адміністрації Дніпровської міської ради про те що на теперішній час вона перебуває за межами України, не бажає повертатися та виконувати свої батьківські обов`язки по відношенню до спільних дітей з [PERSON] , оскільки наразі має іншу родину. Не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно сина [PERSON] та доньки [PERSON] . Просила розглянути питання про позбавлення її батьківських прав без її участі (а.с. 58). Згідно довідки ТОВ ПНВК «ЕДХАУС» від 06 квітня 2024 року [PERSON] відвідує ТОВ ПНВК «ЕДХАУС», на заняття Маргариту привозить батько, який і сплачує навчання. За період відвідування закладу матір дитини ні разу не з`являлася (а.с. 64). 20 березня 2024 року школою усного рахунку [PERSON] надано довідку, про те що [PERSON] проходить тренування в поза шкільному закладі за яке сплачує батько [PERSON] (а.с. 65). Відповідно до наданої інформації державної прикордонної служби України [PERSON] в період з 01 січня 2021 року по 31 жовтня 2024 рік періодична виїжджала з України та поверталася (а.с. 104). Згідно висновку адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради від 02 травня 2024 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , встановлено, що батько з дітьми проживає за адресою: [ADDRESS] , що є територією Шевченківського району міста Дніпра. Батько дітей до кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи не погашеної судимості не має, в розшуку не перебуває, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не знаходиться, має на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 листопада 2022 року квартиру за адресою: [ADDRESS] , являється фізичною особою-підприємцем та має постійний дохід. Мати проживає окремо, вихованням та утриманням дітей не займається. Шлюб\~між батьками розірвано рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 вересня 2022 року. Цим же рішенням визначено місце проживання дітей [PERSON] та [PERSON] з батьком [PERSON] . Відповідно до довідки ТОВ ПНВК «ЕдХаус», який відвідує [PERSON] , дитину на заняття привозить батько, який присутній на групових заняттях, а також проводить оплату за навчання; за період відвідування закладу матір дитини жодного разу не була разом з дівчинкою на заняттях, успіхами та розвитком дитини не цікавиться; зі слів дитини мати перебуває за кордоном. За довідкою психолога [PERSON] , якого відвідували [PERSON] та [PERSON] , у процесі терапії мати участі не приймала, оплату за сеанси терапії надає батько, [PERSON] при згадуванні про матір починає плакати та нервувати. 13 листопада 2023 року мати дітей написала нотаріально завірену заяву, у якій зазначила, що разом з дітьми не проживає, не опікується ними, не утримує їх, бо це робить батько, на теперішній час перебуває за межами України, не бажає повертатися та виконувати свої батьківські обов?язки по відношенню до дітей, оскільки має іншу родину, не заперечує проти позбавлення її батьківських прав. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини було заслухано думку батька, який повідомив, що підтримує свою позовну заяву та бажає позбавити батьківських прав матір дітей [PERSON] . Комісією з питань захисту прав дитини було прийнято рішення про надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.см. 49-50). Допитані в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила що з 2012 року працювала з позивачем, ще до війни у сторін погіршилися відносини, відповідач їздила за кордон, коли розпочалася війна вона виїхала за кордон, а дітей лишила на позивача який піклується про них. Свідок [PERSON] , яка є сестрою позивача, підтвердила що коли розпочалася війна відповідачка виїхала за кордон залишивши дітей з батьком. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У § 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. Суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Позивач при зверненні з позовом до суду посилається на тещо відповідач не бере участі у вихованні дітей не цікавиться їхнім життям, тобто взагалі не виконує батьківські обов`язки, що є достатньою підставою для позбавлення матері батьківських прав та відповідатиме інтересам дітей. Дослідивши докази на предмет їх належності і допустимості суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, так як в ході судового розгляду не було встановлено наявності жодних нереалізованих намірів батька в інтересах дітей, що він не зміг реалізувати без позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно своїх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] . Суд критично ставиться до показів свідків [PERSON] яка є родичкою позивача, оскільки вона може бути зацікавлена в результатах розгляду справи. Також суд критично ставиться як до заяви [PERSON] від 13 листопада 2023 року, нотаріально посвідченої, про те що вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] та про розгляд справи за її відсутності (а.с. 58), оскільки дана заява була складена до звернення [PERSON] з даним позовом до суду, так і до заяви [PERSON] від 06 листопада 2024 року (а.с. 116). Вказані обставини підтверджують той факт, що [PERSON] була обізнана про наміри [PERSON] звернутися з даним позовом до суду. У частинах першій, четвертій статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Отже, в розумінні приписів статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Данна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10 лютого 2023 року справа № 401/1944/22 В діях [PERSON] фактично вбачається відмова від дітей, що прямо заборонено ч.3\~ст.155 СК України\~та суперечить моральним засадам суспільства, крім того це порушує права дитини, визначені у\~главі 13 СК України\~та Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована ВРУ 27 лютого 1991 року. З огляду на викладені суд вважає що заяви [PERSON] , в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дітей та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Суд наголошує, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав. Враховуючи, що у матеріалах справи немає беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку [PERSON] щодо ухилення від участі у вихованні дітей, умисне і свідоме нехтування обов`язками матері, суд не знаходить правових підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно її дітей. Позивач також не довів та не надав суду доказів, в чому саме полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення мати по відношенню до дітей батьківських прав та не надано доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дітей. Та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дітей займається батько, а мати проживає за кордоном, не свідчить безумовно про те, що вона не бажає приймати участь у вихованні та утриманні своїх дітей, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина п`ята, шоста статті 19 СК України). Аналізуючи висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно її дітей, суд наголошує на тому, що органом опіки та піклування, жодним чином не мотивована саме доцільність позбавлення матері батьківських прав, не було з`ясовано можливість застосування до відповідачки інших попереджувальних заходів впливу замість позбавлення батьківських прав. Найкращих інтересів дітей, яким відповідає позбавлення відповідачки батьківських прав, у висновку служби не наведено. Таким чином, користуючись своїм правом, наданим положеннями ч. 6 ст. 19 СК України, суд не погоджується із висновком органу опіки та піклування, оскільки вважає його неповним та передчасним, а тому не може покласти його в основу судового рішення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі справа № 753/2025/19 вказав, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Отже, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факту ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків та не є достатньою підставою для застосування до відповідачки таких крайніх заходів впливу на батьків як позбавлення батьківських прав. Беручи до уваги зазначені обставини, суд приходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні із достовірністю встановлено відсутність підстав для позбавлення батьківських прав [PERSON] , а саме її ухилення від виконання обов`язків по вихованню неповнолітніх дітей. Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). За таких обставин, враховуючи, що визначальною обставиною, яка має значення для вирішення цього спору, є інтереси дітей, а інтересам дітей найкраще відповідатиме збереження їх зв`язків з сім`єю, в тому числі і з матір`ю, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову. Судові витрати розподілити на підставі ст. 141 ЦПК України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed