Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (далі за текстом ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ»), правонаступником якого є ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ДЕБТ ФОРС» (далі за текстом ТОВ «ДЕБТ ФОРС»), звернулось до суду із зазначеною позовною заявою до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат. Свої вимоги позивач мотивував тим, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2010 року було стягнуто солідарно з відповідачів на користь ПАТ «УКРСИББАНК» заборгованість за кредитним договором № 11189698000 від 27 липня 2007 року у розмірі 415974,38 грн. заборгованості за кредитним договором, а також судові витрати. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 січня 2021 року стягувача ПАТ «УКРСИББАНК» замінено на ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ». 10 березня 2023 року між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВ «КАМПСІС ФІНАНС» було укладено Договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-03/23, згідно з яким ТОВ «КАМПСІС ФІНАНС» замінило ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», як кредитора (стало новим кредитором) у кредитному договорі № 11189698000 від 27 липня 2007 року та до ТОВ «КАМПСІС ФІНАНС» перейшло право вимоги до [PERSON] , [PERSON] , яке, відповідно до договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 17-05/23 від 17 травня 2023 року, укладеного між ТОВ «КАМПСІС ФІНАНС» та ТОВ «ДЕБТ ФОРС», позивачем у справі, перейшло до ТОВ «ДЕБТ ФОРС». Посилаючись на норми частини 2 статті 625 ЦК України, позивач зазначає, що, оскільки відповідачами після набрання законної сили вищезазначеним заочним рішенням суду вказане заочне рішення не було виконано, він має право на застосування наслідків такого порушення, тому позивачем станом на 07 лютого 2023 року нараховані 3 % річних у розмірі 25573,87 грн., втрати від інфляції у розмірі 77554,76 грн., що становлять загальну суму 103128,63 грн., які позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів, оскільки останні ухилились від добровільного погашення заборгованості по вищевказаному договору, що є порушенням прав позивача. Представник позивача, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового засідання, у судове засідання не з`явилась, але до суду від нього надійшло клопотання, в якому просив суд про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, у разі повторної неявки відповідачів у судове засідання не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачі про дату, час та місце судового засідання двічі поспіль повідомлялись належним чином, однак у судове засідання повторно не з`явились. Так, судом, відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України, надсилались судові повістки про виклик до суду за адресою місця проживання відповідачів, зареєстрованою у встановленому законом порядку, однак, згідно з поштовими конвертами з судовими повістками, що повернулись до суду з довідками відділення «Укрпошти» з позначками «адресат відсутній за вказаною адресою», свідчить про неможливість вручення відповідачам судових повісток, та відповідно до частини 8 статті 128 ЦПК України, в такому випадку вважається, що судові виклики вручено відповідачам належним чином. Клопотання про розгляд справи за їх відсутності, відзив до суду не подали, про причини неявки у судове засідання суд не повідомили. Суд, також, враховує, що складовим елементом права на справедливе судочинство є судовий розгляд справи упродовж розумного строку (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) від 04 листопада 1950 року та рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Світлана Науменко проти України» від 09 листопада 2004 року, пункт 86; «Странніков проти України» від 03 травня 2005 року, пункт 40; «Лещенко і Толюпа проти України» та «Смирнова проти України» від 08 листопада 2005 року, пункт 54, «Антоненков та інші проти України» від 22 листопада 2005 року, пункт 41). Суд зазначає, що відповідно до вимог частини 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Також, у рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Германії» від 04 жовтня 2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. Отже, відповідачі зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З матеріалів справи не вбачається, що відповідачі надавали суду доказів неможливості прибути в судове засідання. Суд враховує строки розгляду справи, передбачені законом, дві поспіль неявки відповідачів в судове засідання без поважних причин, а також не встановлення наявності поважних причин для неявки. Також, судом вжито всіх можливих заходів для повідомлення відповідачів про розгляд справи, забезпечено всі процесуальні права у спосіб, передбачений ЦПК України. Виходячи з вищезазначеної практики ЄСПЛ, беручи до уваги дві поспіль неявки відповідачів у судове засідання, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності відповідачів, які з 29 травня 2023 року, тобто з моменту прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, до ухвалення даного рішення жодного разу в судове засідання не з`явились, станом розгляду справи не цікавились, тим самим своїм процесуальним обов`язком з`явитись в судове засідання за викликом, знехтували. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи. Враховуючи вказані факти, згоду представника позивача, що викладена у поданому ним до суду клопотанні, щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе, відповідно до частини 4 статті 223 ЦПК України, ухвалити рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, судом, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, суд дійшов наступного висновку. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із зобов`язального права, пов`язані з ухиленням боржників від виконання своїх обов`язків з повернення кредитних коштів кредитору, тому при вирішенні спору між сторонами слід керуватися Цивільним Кодексом України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2010 року стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , відповідачів у справі, на користь ПАТ «УКРСИББАНК» заборгованість за кредитним договором № 11189698000 від 27 липня 2007 року у розмірі 415974,38 грн. заборгованості за кредитним договором, а також судові витрати (а. с. 8-10). Вказане рішення суду набрало законної сили, доказів виконання вказаного рішення суду [PERSON] , [PERSON] , відповідачами у справі, суду не надано. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 січня 2021 року стягувача ПАТ «УКРСИББАНК» замінено на ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (а. с. 13-27, 34, 35-36), первісного позивача у справі (а. с. 11-12). У зв`язку з неповерненням [PERSON] , [PERSON] , відповідачами у справі, кредитної заборгованості за кредитним договором № 11189698000 від 27 липня 2007 року, позивачем за період з 22 вересня 2010 року по 23 лютого 2022 року на підставі частини 2 статті 625 ЦК України нарахована 3 % річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 25573,87 грн., інфляційні втрати у розмірі 77554,76 грн., які склали загальну суму заборгованості у розмірі 103128,63 грн., що підтверджується наданим суду розрахунком заборгованості (а. с. 7). Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд враховує, що предметом позову у наявній справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних, інфляційних втрат за прострочення відповідачами виконання зобов`язання. Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із частиною 2 статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Як визначено статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. З правового аналізу положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України встановлено, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.35). Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України за увесь час прострочення, таке прострочення є триваючим правопорушенням і право на позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Судом встановлено, що з ухваленням Приморським районним судом м. Одеси заочного рішення від 22 вересня 2010 року про стягнення заборгованості за кредитним договором зобов`язання [PERSON] , [PERSON] , відповідачів у справі, не припинилось (за положеннями статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином); невиконання [PERSON] , [PERSON] , відповідачами у справі, грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, яке має наслідком відповідальність, передбачену статтею 625 ЦК України у вигляді трьох процентів річних, інфляційних втрат від простроченої суми заборгованості за кредитним договором у розмірі 415974,38 грн. Згідно з наданим позивачем розрахунком 3 % річних, інфляційних втрат від 415974,38 грн., як суми прострочення грошового зобов`язання, за період з 22 вересня 2010 року по 23 лютого 2022 року становить загальну суму 103128,63 грн., з якої 3 % річних 25573,87 грн., інфляційні втрати 77554,76 грн (а. с. 7). Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Згідно з частиною 1 статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до частини 1 статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно з Договором про відступлення (купівлю) продаж прав вимоги № 10-03/23 від 10 березня 2023 року та додатками до нього, укладеними між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», первісним позивачем у справі, та ТОВ «КАМПСІС ФІНАНС» (а. с. 125-126), ТОВ «КАМПСІС ФІНАНС» замінило ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», як кредитора (стало новим кредитором) у кредитному договорі № 11189698000 від 27 липня 2007 року та до нього перейшло право вимоги до [PERSON] , [PERSON] , відповідачів у справі, що також підтверджується Актом прийому передачі Реєстру боржників, Реєстром боржників за вказаним договором (а. с. 76-94, 115, 117). Відповідно до Договором про відступлення (купівлю) продаж прав вимоги № 17-05/23 від 17 травня 2023 року та додатками до нього, укладеними між ТОВ «КАМПСІС ФІНАНС» та ТОВ «ДЕБТ ФОРС», позивачем у справі, ТОВ «ДЕБТ ФОРС» замінило ТОВ «КАМПСІС ФІНАНС», як кредитора (стало новим кредитором) у кредитному договорі № 11189698000 від 27 липня 2007 року та до нього перейшло право вимоги до [PERSON] , [PERSON] , відповідачів у справі, що також підтверджується Актом прийому передачі Реєстру боржників, Реєстром боржників за вказаним договором (а. с. 96-113, 116, 118). Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. У постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 2-2035/11 (провадження № 61-2449св18) викладено висновок, що тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним. Аналогічний висновок також зроблено Верховним Судом у справі № 761/1543/20, провадження № 61-10389св21 від 23 лютого 2022 року, справа № 639/86/17, провадження № 61-5039св21 від 19 січня 2022 року, справа № 554/8549/15-ц, провадження № 61-18460св20 від 14 липня 2021 року. Оскільки, первісного позивача ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» було замінено на його правонаступника ТОВ «ДЕБТ ФОРС», та на підставі договорів про відступлення (купівлю) продаж прав вимоги № 10-03/23 від 10 березня 2023 року, № 17-05/23 від 17 травня 2023 року, укладених між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» та ТОВ «КАМПСІС ФІНАНС», ТОВ «КАМПСІС ФІНАНС» та ТОВ «ДЕБТ ФОРС», ТОВ «ДЕБТ ФОРС» набуло право вимоги за кредитним договором № 11189698000 від 27 липня 2007 року, то у нього, як у нового кредитора, виникло право вимоги повернення 3 % річних та інфляційних втрат від простроченої заборгованості за вказаним кредитним договором, у зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] , [PERSON] , відповідачами у справі, взятих на себе зобов`язань шляхом стягнення вказаної заборгованості за кредитним договором. Доказів про визнання договору факторингу недійсним чи погашення боргу первісному кредитору матеріали справи не містять. Судом встановлено, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2010 року стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , відповідачів у справі, на користь ПАТ «УКРСИББАНК» заборгованість за кредитним договором № 11189698000 від 27 липня 2007 року у розмірі 415974,38 грн. заборгованості за кредитним договором, а також судові витрати. Як після набрання вказаним заочним рішення законної сили, в тому числі після відступлення позивачу прав грошових вимог до відповідачів, останні не здійснювали платежів для погашення кредитної заборгованості на рахунок ПАТ «УКРСИББАНК». Матеріали справи не містять доказів погашення кредитної заборгованості відповідачами на рахунок ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», ТОВ «КАМПСІС ФІНАНС», ТОВ «ДЕБТ ФОРС». Доказів, в розумінні статей 77, 78 ЦПК України, щодо неправильності складеного позивачем розрахунку 3% річних [PERSON] , [PERSON] , відповідачами у справі, до суду не надано, відтак, розрахунок приймається судом як доказ у вирішенні спору. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, надавши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову ТОВ «ДЕБТ ФОРС» про солідарне стягнення з [PERSON] , [PERSON] 3% річних, інфляційних втрат на загальну суму 103128,63 грн., оскільки зібрані у справі докази та їх належна оцінка доводять, що позов обґрунтований, а викладені позивачем в позовній заяві обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та вони не спростовані відповідачами. Враховуючи, що позов підлягає задоволенню та понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору підтверджені відповідним платіжним дорученням, суд дійшов висновку, що на підставі статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 2684,00 грн. (2684,00 : 2 = 1342,00) у рівних частинах з кожного з відповідачів. Крім того, представником позивача у позовній заяві заявлено позовну вимогу щодо стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, у зв`язку з чим суд дійшов наступного висновку відносно вирішення питання про судові витрати. Згідно з частиною 1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до статті 59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з пунктом 12 частини 3 статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ, Суд) від 23 січня 2014 року у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (пункт 268). У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити як гонорар певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд, - у разі, якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (пункт 269). Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності фізичних осіб; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних осіб у судах під час здійснення цивільного судочинства. Згідно з частиною 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; ордер. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Разом з тим, чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. За змістом частини 4 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів) рахунків тощо. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2020 року у справі № 757/16448/17-ц (провадження № 61-48191св18). Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, у тому числі в рішенні від 28 листопада 2022 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (пункт 268) (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічних підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед проти України» від 23 січня 2014 року (заява № 19336/04, § 268)). Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20). Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у сумі 21900,00 грн. представником позивача Іжаковським О.В. було надано: договір про надання правової допомоги № 03-01/2023 від 03 січня 2023 року (а. с. 39-43), укладений між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», правонаступником якого є ТОВ «ДЕБТ ФОРС», та Адвокатським об`єднанням «ЛІГАЛ АССІСТАНС» (далі за текстом АО «ЛІГАЛ АССІСТАНС»); заявку на надання юридичної допомоги № 1 від 05 січня 2023 року (а. с. 49); акт приймання-передачі наданих послуг № 35 від 16 січня 2023 року, відповідно до якого ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» адвокатським об`єднанням «ЛІГАЛ АССІСТАНС» була надана наступна юридична (правнича) допомога на загальну суму 21900,00 грн.: консультація усна (з вивченням документів) по кредитній справі № 11189698000 3650,00 грн. (1 год.), консультація письмова по судовому рішенню по справі № 2-1290/10 3650,00 грн. (1 год.), підготовка (складення) позовної заяви про стягнення 3 %, інфляційних збитків у відповідності до статті 625 ЦК України з клопотанням 10950,00 грн. (3 год.), формування додатків до позовної заяви, збирання та передача справи замовнику 3650,00 грн. (1 год.), платіжну інструкцію № 0358540000 від 17 січня 2023 року, відповідно до якої ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», первісним позивачем, згідно з договором про надання правової допомоги № 03-01/2023 від 03 січня 2023 року, було сплачено на рахунок АО «ЛІГАЛ АССІСТАНС» 44000,00 грн.(а. с. 47). Враховуючи вищезазначене, беручи до уваги, що судом не вирішено питання про судові витрати, представник первісного позивача Іжаковський О.В. у позовній заяві, поданій до суду, заявив позовну вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати на правничу допомогу в розмірі 21900,00 грн. в рівних частинах з кожного, що відповідає критерію розумності їхнього розміру та є співмірною зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), у зв`язку з чим позовна вимога представника первісного позивача Іжаковського О.В. про стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу підлягає задоволенню.

Outcome: approved