Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

Позивач ТОВ «Перший український експертний центр» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» (далі - Товариство та/або позивач) є виконавцем послуг з утримання будинку [ADDRESS] . Споживачем таких послуг до 10.03.2024 року був власник квартири [ADDRESS] - відповідач [PERSON] згідно договору купівлі-продажу квартири ВМТ № 4881 Од від 29.04.2010 року. Однак, згідно розрахунку заборгованості б/н від 11.09.2024 року по особовому рахунку № [NUMBER] , відкритого для здійснення запису операцій, відповідач своєчасно не сплачував надані йому послуги, у зв`язку з чим за період з 01.09.2018 року по 09.03.2024 року у нього утворилась заборгованість на суму 60 342,32 грн. На даний час заборгованість не сплачена та завдає збитків Товариству, у зв`язку з чим здійснюється нарахування інфляційних втрат у розмірі 2194,23 грн. та 3 % річних у розмірі 1 096,91 грн. за період з 01.11.2018 року по 31.01.2022 року. Крім того, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 394352397 від 11.09.2024 року, відповідачу [PERSON] на праві приватної власності, на підставі договору дарування, серія та номер: 186, виданого 10.03.2024 року належить вказана квартиру. Згідно розрахунку заборгованості б/н від 11.09.2024 року по особовому рахунку № [NUMBER] , відкритого для здійснення запису операцій, що відображають розрахунки власника квартири з позивачем, станом на 11.09.2024 року існує заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг на суму 6 891,91 грн. за період з 10.03.2024 року по 31.08.2024 року. На даний час заборгованість не сплачена та завдає збитків Товариству, у зв`язку з чим здійснюється нарахування інфляційних втрат у розмірі 73,01 грн. та 3 % річних у розмірі 25,48 грн. за період з 01.05.2024 року по 31.08.2024 року. Відповідач [PERSON] перебуває у статусі споживача житлово-комунальних послуг у цій квартирі з 10.03.2024 року по сьогоднішній день. Як зазначає позивач, відповідач [PERSON] з березня 2024 по вересень 2024 року та відповідач [PERSON] отримували житлово-комунальні послуги, не відмовлялися від їх отримання, отримували рахунки на сплату за житлово-комунальні послуги, які містять у собі суму заборгованості. Також, від відповідачів не надходило жодного звернення на адресу позивача з відповідними заявами та необхідними документами, які б могли підтверджувати тимчасову відсутність споживачів у житловому приміщенні в спірний період. Окрім того, жодних заяв про відмову від користування житлово-комунальними послугами, скарг щодо обсягу та якості наданих послуг відповідачами не заявлялось. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить стягнути з відповідачів вищевказані суми, а також судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 14.10.2024 року відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. 1.11.2024року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві відповідач зазначає про те, що 10.10.2024 року сплатила позивачу 10 258,96 грн., а отже предмет спору в частині позовних вимог до неї відсутній, а тому вона просила закрити провадження у справі в частині позовних вимог до неї. Також, відповідач [PERSON] зазначила про безпідставність позовних вимог до відповідача [PERSON] , а тому просила відмовити в задоволенні цих вимог. 09.12.2024року до суду надійшла відповідь представника позивача [PERSON] на відзив відповідача. У даній відповіді представник позивача зазначає про відсутність підстав для закриття провадження у справі в частині вимог до відповідача [PERSON] , вказуючи на те, що між сторонами залишились неврегульовані питання щодо стягнення інфляційних втрат, 3 % річних, а також судових витрат. Щодо заявлених заперечень відповідача [PERSON] проти позовних вимог, заявлених до відповідача [PERSON] , то представник позивача зауважила, що у відповідача [PERSON] відсутні правові підстави для надання відзиву відносно відповідача [PERSON] , оскільки відсутні докази наявності у неї повноважень. 13.12.2024року до суду надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої, з урахуванням сплати 30.10.2024 року відповідачем [PERSON] заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 10 258,96 грн., позивач просив: -стягнути з відповідача [PERSON] на користь ТОВ «Перший Український експертний центр» за період з 01 вересня 2018 року по 09 березня 2024 року основну заборгованість за надані житлово-комунальні послуги в розмірі 60 342,32 грн.; -стягнути з відповідача [PERSON] на користь ТОВ «Перший український експертний центр» за період з 01 листопада 2018 року по 31 січня 2022 року суму інфляційних втрат у розмірі 2 194,23 грн., 3 % річних у розмірі 1 096,91 грн.; -стягнути з відповідача [PERSON] на користь ТОВ «Перший український експертний центр» за період з 01 травня 2024 року по 31 серпня 2024 року суму інфляційних втрат у розмірі 73,01 грн., 3 % річних у розмірі 25,48 грн,; -стягнути з відповідача [PERSON] на користь ТОВ «Перший український експертний центр» витрати на правничу допомогу в розмірі 4 487,50 грн.; -стягнути з відповідача [PERSON] на користь ТОВ «Перший український експертний центр» витрати на правничу допомогу в розмірі 512,50 грн.; -стягнути з відповідача [PERSON] на користь ТОВ «Перший Український експертний центр» судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 717,63 грн.; -стягнути з відповідача [PERSON] на користь ТОВ «Перший український експертний центр» судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 310,37 грн. 14.01.2025року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві відповідач заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що будь-які договірні відносини між позивачем та відповідачами відсутні. Крім того, позивачем не доведено належними і допустимими доказами ані факту споживання відповідачами житлово-комунальних послуг за адресою квартири, ані їх обсяг. Відповідач звернув увагу на те, що розрахунок суми позовних вимог містить інформацію про розмір заборгованості станом на 01.09.2019 року, але не містить жодного обґрунтування такої заборгованості. Також, відповідачем заявлено про пропуск строку позовної давності до вимог про стягнення заборгованості, що виникла до вересня 2021 року. Посилаючись на викладене, відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог. 23.01.2025 року до суду надійшла відповідь на відзив представника позивача [PERSON] . У даній відповіді на відзив представник позивача зауважує, що відповідачем [PERSON] не надано належних доказів в розумінні ст.76 ЦПК України про те, що йому не надавалися послуги з утримання будинку, не надано платіжних документів, які б свідчили про те, що він сплачував належним чином кошти за послуги, надані йому ТОВ. Проживаючи в квартирі, [PERSON] отримував житлово-комунальні послуги, які він відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» повинен сплачувати щомісячно. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним, до укладання відповідного договору. На підтвердження суми основного боргу, яка заявлена до стягнення, а саме 60342,32 грн., надали більш розгорнутий розрахунок суми основного боргу за житлово-комунальні послуги за період з 01.04.2017 року по 09.03.2024 року. Щодо строку позовної давності, то Товариством подано позовну заяву про стягнення боргу у межах строку позовної давності. Враховуючи викладене, слід зазначити про наявність правових підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 11.03.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про закриття провадження у справі в частині вимог. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги з урахуванням зменшення позовних вимог, просила задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, просили відмовити, а також просять застосувати наслідки спливу позовної давності. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, повідомлялася належним чином. Суд вирішив проводити розгляд справи у відсутність [PERSON] . Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно із протоколом засідання правління ПАТ «ХК «Київміськбуд» № 29 від 15.08.2012 року, вирішено житловий будинок за адресою: [ADDRESS] з вбудованими нежитловими приміщеннями, насосною ІТП, внутрішньо будинковими інженерними мережами передати на обслуговування та експлуатацію ТОВ «Перший український експертний центр». Таким чином, позивач є обслуговуючою організацією вказаного будинку, здійснює його утримання, обслуговування та експлуатацію. Судом також встановлено і даний факт визнано сторонами, що квартира [ADDRESS] з 2010 року належала відповідачу [PERSON] , який був зареєстрований у ній з 28.05.2010 року, з 10.03.2024 року вказана квартира належить відповідачу [PERSON] на підставі договору дарування від 10.03.2024 року. Згідно розрахунку заборгованості, у відповідача [PERSON] за період з 01 вересня 2018 року по 09 березня 2024 року утворилась заборгованість за надані житлово- комунальні послуги в розмірі 60 342,32 грн. На даний час заборгованість не сплачена, а тому було здійснено нарахування за період з 01 листопада 2018 року по 31 січня 2022 року суму інфляційних втрат у розмірі 2 194,23 грн., 3% річних у розмірі 1 096,91 грн. Крім того, відповідач [PERSON] також мала заборгованість зі сплати за житлово-комунальні послуги, яка була сплачена під час розгляду справи. В той же час, в зв`язку із несвоєчасним виконанням зобов`язань по сплаті за житлово-комунальні послуги відповідачу за період з 01 травня 2024 року по 31 серпня 2024 року нараховано суму інфляційних втрат у розмірі 73,01 грн., 3% річних у розмірі 25,48 грн. Вказані суми на даний час відповідачем не сплачено. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно зі статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Відповідно до частини другої статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Отже, власник житлового приміщення у багатоквартирному будинку несе також обов`язок з витрат на утримання будинку та прибудинкової території. У цьому випадку відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VІІІ (далі - Закон № 2189-VIII), який набрав чинності 10 грудня 2017 року. За змістом розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-ІV в попередній редакції визнається таким, що втратив чинність з дня введення в дію Закону № 2189-VІІІ (тобто з 1 травня 2019 року), крім норм, що регулюють надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, управління будинком, спорудою або групою будинків, ремонту приміщень, будинків, споруд, які втрачають чинність через шість місяців з дня набрання чинності цим Законом (тобто з 10 червня 2018 року). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово- комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; послуга з управління багатоквартирним будинком - результат господарської діяльності суб`єктів господарювання, спрямованої на забезпечення належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території відповідно до умов договору. Позивач посилається на те, що між сторонами існують фактичні договірні відносини з приводу надання житлово-комунальних послуг, проте відповідач належним чином не виконує зобов`язання по оплаті таких послуг, що призвело до виникнення заборгованості. Статтею 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно- технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово- комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Пунктом 5 частиною 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено зобов`язання споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Таким чином, згідно із зазначеними нормами Закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Фактичне надання таких послуг підтверджується актами виконаних робіт. Також, даним Законом передбачено, що під договором слід розуміти усну чи письмову угоду між споживачем та виконавцем послуг. Цей Закон також передбачає оформлення письмової угоди через посередництво квитанцій та інших розрахункових документів. Крім того, статтею 151 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Відповідно до ст. 162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Крім того, відповідно до статей 156, 162 ЖК України, власники квартир зобов`язані брати участь у витратах по утриманню квартири і придомової території, проведенню ремонту та своєчасно і в повному обсязі вносити плату за отримані комунальні послуги. Позивач, відповідно до Акту приймання-передачі будинку є виконавцем функцій з своєчасного та якісного надання житлово-комунальних послуг для потреб споживачів у будинку по [ADDRESS] . Підтвердженням того, що позивачем дійсно надавались житлово-комунальні послуги є копії договору № 107-0 на технічне обслуговування пожежних систем від 15.11.2012 року, Договору № 2/1848-К-12 на вивезення та знешкодження (захоронення) твердих побутових відходів (ТПВ) від 01.10.2012 року, Підрядного договору № 16-08-2013-то від 01 серпня 2013 року; Договору №47 від 01.10.2012 року, Договору № 40 від 01.09.2022 року, а також копії актів про надання послуг, приймання послуг, здачі-приймання робіт, договори на обслуговування домових систем за період 2017-2024 роки. Вказані докази стороною відповідача також жодним чином не спростовані. Крім того, суд зауважує, що з часу набуття права власності на квартиру у вказаному будинку відповідачі отримували та отримують житлово-комунальні послуги, не відмовлялись від їх отримання, отримували рахунки на сплату за житлово-комунальні послуги, які містять у собі суму заборгованості. Також, від відповідача не надходило жодного звернення на адресу позивача з відповідними заявами та необхідними документами, які б могли підтверджувати тимчасову відсутність споживача у житловому приміщенні в спірний період. Окрім того, жодних заяв про відмову від користування житлово-комунальних послуг, скарг щодо обсягу та якості наданих послуг відповідачем не заявлялось. Водночас, суд зауважує, що зменшення розміру плати за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, в разі відсутності споживача, чинним законодавством не передбачена. Суд зауважує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Особа, яка є власником (співвласником) квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку, у тому числі в якому створено чи не створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, зобов`язана здійснювати платежі та внески на утримання і ремонт спільного майна відповідно до розміру своєї частки та затверджених тарифів а також сплачувати вартість інших комунальних послуг. Таким чином, відповідно до ст.ст.319, 322 ЦК України та 156, 162 ЖК України відповідачі зобов`язані сплачувати за утримання належного їм майна та сплачувати платежі за утримання будинку та прибудинкової території. При цьому нормами ЖК України, ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» не передбачено, що управитель або виконавець повинен надавати споживачу акти виконаних робіт щомісячно щодо фактично наданих послуг. Таким чином, з огляду на наведені норми Закону, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично надавались, при цьому відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15. Враховуючи викладене, відповідачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, які були надані позивачем. Як вбачається із матеріалів справи, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, у відповідача [PERSON] , який був власником квартири до 10.03.2024 року, за період з 01 вересня 2018 року по 09 березня 2024 року утворилась заборгованість за надані житлово-комунальні послуги в розмірі 60 342,32 грн. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, відповідно до якої цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією продовжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Правило статті 526 ЦК України є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і не договірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Відповідно до частин першої, другої статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. За змістом ч. 1 ст. статті 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач допустив невиконання умов договору та вимог закону щодо надання послуг щодо належної оплати вартості послуги з управління багатоквартирним будинком в установлений строк та у визначеній сумі вартості цієї послуги. Як вбачається з розрахунку заборгованості відповідача [PERSON] , станом на 01.09.2018 року він мав заборгованість в розмірі 8176,14 грн. Однак, ані в позовній заяві, ані в доданих документах не надано обґрунтованого розрахунку вказаної суми (період утворення, складові тощо), відтак у суду немає правових підстав для стягнення вказаної суми. В той же час, згідно вказаного розрахунку, за період з 01.09.2018 року по 09.03.2024 року у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 52 166,18 грн. Перевіривши розрахунок заборгованості за цей період, суд вважає його обгрунтованим, а тому приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі 52 166,18 грн., в зв`язку із чим позовні вимоги підлягають задоволенню в цій частині. Суд також звертає увагу на те, що жодних належних та допустимих доказів на спростування цього розміру заборгованості відповідачем суду не надано. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно розрахунків, наданих позивачем, відповідачу [PERSON] здійснено нарахування за період з 01 листопада 2018 року по 31 січня 2022 року суму інфляційних втрат у розмірі 2 194,23 грн., 3% річних у розмірі 1 096,91 грн.; відповідачу [PERSON] за період з 01 травня 2024 року по 31 серпня 2024 року нараховано суму інфляційних втрат у розмірі 73,01 грн., 3% річних у розмірі 25,48 грн. За приписами статей 530, 610, 611, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. ЦК України передбачає спеціальні засоби, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання. Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно- правовий обов`язок з оплати отриманих послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно- правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. При цьому оплата житлових послуг проводиться щомісячними платежами, тому інфляційні втрати та три проценти річних повинні обраховуватися, виходячи із суми заборгованості за кожний місяць окремо за заявлений період. Із долученого до позовної заяви розрахунку інфляційних втрат та 3 % річних боржника [PERSON] вбачається, що він не підписаний представником позивача, відтак, не є належним доказом у справі, а тому не може бути врахований судом. Таким чином, оскільки ані в позовній заяві, ані в доданих документах не надано обґрунтованого розрахунку 3% річних та інфляційних, правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача [PERSON] інфляційних та 3% річних у суду немає, а тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в цій частині. В той же час, розрахунок 3% річних та інфляційних втрат щодо боржника [PERSON] є належним, суми обраховані позивачем по щомісячних сумах заборгованості відповідача окремо за весь період прострочення сплати коштів за надання послуг, а саме із березня 2024 року по серпень 2024 року включно, та складають 25,48 грн. та 73,01 грн. відповідно. Даний розрахунок не викликає сумнівів в його правильності і обґрунтованості, а тому дані вимоги підлягають задоволенню. Відповідачем [PERSON] подано заяву, в якій він просить застосувати наслідки спливу позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за період з 01.09.2018 року по 09.03.2024 року. З даним позовом позивач звернувся до суду у вересні 2024 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОУІР-19. спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу СОVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)», який набрав чинності 02 квітня 2020 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362. 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Карантин було скасовано з 01.07.2023 року. Крім того, 17.03.2022 року набрав чинності Закон України № 2120-ІХ від 15.03.2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», яким розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257- 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Законом України № 3450-ІХ від 08.11.2023 у розділі «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України пункт 19 викладено у такій редакції: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022. затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану". Відповідно до Закону України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено відповідний Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, яким у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє по теперішній час. Стаття 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визначає воєнний стан як особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Разом з тим, введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2022 року у справі №990/115/22. Отже, поновлення пропущеного процесуального строку можливо лише у тому разі, якщо учасник справи доведе у заяві про поновлення такого строку наявність обставин, які виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили своєчасне виконання процесуальної дії. Так, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача заборгованості з 01.09.2018 року по 09.03.2024 року. З даним позовом позивач звернувся до суду 26.09.2024 року. Тобто, наявний пропуск строку позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за період з 01.09.2018 року по 26.09.2021 року. Звертаючись до суду із даним позовом, позивач вказує на те, що введення воєнного стану на всій території України, не перебування у Києві та відсутність змоги направити позовну заяву до суду, є поважними причинами пропуску строку подання позовної заяви в межах строку позовної давності Перевіривши наведені позивачем причини пропуску строку позовної давності, з огляду на введення в Україні військового стану та значний пропуск строку, суд приходить до висновку про їх неповажність, в зв`язку із чим відхиляє заяву представника відповідача. При цьому суд звертає увагу на те, що позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення заборгованості за період з 01.02.2018 року. Натомість, карантин було припинено з 01.07.2023 року, у зв`язку із військовою агресією, що почалась 24.02.2022 року, Деснянським районним судом м. Києва було відновлено роботу у звичайному режимі з квітня 2022 року, бойові дії на території м. Києва та Київської області не ведуться, а наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 13 січня 2023 року № 14 внесено зміни до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією. Згідно з наказом, місто Київ виключено із переліку територій можливих бойових дій. Тобто, строк за вказаний період був пропущений не з поважних причин, що також зумовлює і відмову у продовженні строку для звернення до суду. Будь-яких інших підстав та доказів поважності пропуску строку позовної давності стороною позивача суду не надано. З урахуванням наведеного, у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за період з 01.09.2018 року по 26.09.2021 року в розмірі 25470,76 грн. належить відмовити за пропуском строку позовної давності. Відтак, з відповідача [PERSON] на користь відповідача належить стягнути заборгованість в розмірі 26 695,42 грн. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2, 3 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд вважає встановленим факт порушення прав позивача, тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за житлово-комунальні послуги у сумі 26 695,42 грн. є законними і обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в цій частині. З відповідача [PERSON] належить стягнути за період з 01 травня 2024 року по 31 серпня 2024 року нараховану суму інфляційних втрат у розмірі 73,01 грн., 3% річних у розмірі 25,48 грн. В задоволенні інших вимог належить відмовити за недоведеністю та пропуском строку позовної давності. Також, інші доводи сторони відповідача на висновки суду не впливають як такі, що ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною відповідачів спірних правовідносин та положень законодавства, а тому підстав для відмови в задоволенні позову повністю не дають. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів необхідно стягнути на користь позивача пропорційно до заявлених та задоволених вимог в рахунок судових витрат судовий збір у розмірі 3028 грн., а також документально підтверджені витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн., а саме з відповідача [PERSON] - витрати по сплаті судового збору в розмірі 1140 грн. 10 коп., а також витрати на правову допомогу в розмірі 1882 грн. 59 коп., з відповідача [PERSON] - судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 310,37 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 512,50 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial