Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

У січні 2025 року позивач звернулась до Солом`янського районного суду м. Києва з позовною заявою про стягнення з відповідача на її користь аліменти на повнолітню доньку, [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з січня 2025 року і до досягнення 23 років. В обґрунтування позову зазначає про те, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 28.04.2006, який розірвано 19.04.2019. Від даного шлюбу є донька [PERSON] , [INFO] , яка є повнолітньою, проте продовжує навчання в Київському національному університеті будівництва і архітектури на денній формі навчання (офлайн). Донька проживає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Позивачка та її донька мають статус ВПО, доводиться винаймати житло, знаходяться у скрутному становищі. Осіб, які перебувають на утриманні відповідача немає. Працює в НВФ «Дріада», має машину, колісний транспорт (трактор) на якому заробляє додаткові кошти, веде власне господарство. Після досягнення донькою повноліття відповідач ухиляється від утримання дитини, матеріально допомогу у добровільному порядку надає дуже рідко. Ухвалою від 03.02.2025 у справі відкрито провадження із призначенням спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Поданий позов підтримує та просить його задовольнити. Не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Крім того, у встановлений судом строк, відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, тому відповідно до ч. 9 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. За загальним правилом ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частиною першою ст. 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності відповідача. Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд встановив такі обставини та дійшов такого висновку. Судом встановлено, що [PERSON] , народилась [INFO] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] . Згідно довідки Будівельного факультету Київського національного університету будівництва і архітектури №855/2024 від 29.08.2024, [PERSON] є студенткою 2 курсу денної форми здобуття освіти. Термін навчання з 01.09.2023 по 30.06.2027. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов`язків і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Як визначено ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності і не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України). Відповідно до ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 225/1447/16-ц та від 17 .04.2019 у справі № 644/3610/16-ц. Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. Сімейний кодекс України виходить із принципів рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину чи доньці, які продовжують навчання, зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає їх син (дочка). Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Судом при визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу та проживання за місцем його знаходження. Аналогічна правова позиція висвітлена в Постанові Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 761/10510/17. Із системного аналізу вказаних норм випливає, що під час розгляду справ за позовом про стягнення аліментів на повнолітніх дітей, які продовжують навчання, підлягають доказуванню та встановленню такі обставини як потреба повнолітньої дитини в матеріальній допомозі у зв`язку з продовженням навчання та наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Одночасно, подаючи до суду позовну заяву, особа має довести наявність вищевказаних фактів, які надають право стягувати аліменти на повнолітню дочку, сина, що продовжують навчання. З огляду на встановлені обставини справи, суд вважає, що вимога позивача про стягнення із відповідача аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, є правомірною. Відповідно до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. У позовній заяві позивачка стверджує, що відповідач добровільно кошти на утримання дитини надає дуже рідко. Відповідач відзиву на спростування зазначеного не подав. Надаючи оцінку аргументам сторін, суд наголошує на тому, що обов`язок щодо утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги, покладено на обох батьків і вони в рівній мірі мають надавати матеріальну допомогу. Однак, законодавцем визначена умова виконання такого обов`язку - якщо батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу. До того ж, як зазначив Верховний Суд у постанові від 21.02.2018 у справі №208/3075/16, Сімейний кодекс України ґрунтується на принципі рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. Суд також враховує, що на даний час [PERSON] у зв`язку з навчанням на денній формі позбавлена можливості працювати та заробляти кошти на навчання, інших джерел доходу не має, тому потребує матеріальної допомоги батьків у зв`язку з навчанням. З огляду на вказане, суд, встановивши, що [PERSON] продовжує навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, а відповідач має можливість її надавати, приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки. При визначенні розміру аліментів судом враховується, що повнолітня донька потребує матеріальної допомоги на навчання, харчування, придбання підручників, одягу, а відповідач має можливість таку надавати. З огляду на викладене, враховуючи, що розмір призначених аліментів має бути обґрунтованим, справедливим, необхідним та не більш як достатнім для розумного задоволення потреб повнолітньої доньки, а також враховуючи й обов`язок матері брати участь в утримання доньки, а також той факт, що повнолітня [PERSON] , здобуваючи освіту, навчається на денній формі, вона потребує матеріальної допомоги, та обов`язок відповідача, який є батьком повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, надавати допомогу дитині і можливість надання такої допомоги, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України на відповідача покладаються судові витрати, які стягуються на користь держави відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір. Відповідно до ст. 430 ЦПК України рішення в частині стягнення суми платежів за один місяць слід допустити до негайного виконання. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved