Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-09 00:00:00

13.08.2024 позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь 95905 грн незаконно списаних (переказаних) банком з її банківських рахунків, 40000 грн моральної шкоди та вирішити питання судових витрат. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що 27.04.2012 між нею та відповідачем було укладено договір банківського рахунку за №VE04555401, предметом якого були послуги, які надає банк відповідно до Правил обслуговування рахунку фізичних осіб у ПАТ АКБ «Львів». 29.12.2020 до вказаного договору був укладений додатковий договір, згідно з яким їй відкривався банківський рахунок з використанням банківської платіжної картки Visa Classic Instant «пенсійна/соціальна» № [NUMBER] , з яким її не ознайомили. 31.08.2021 до вказаного вище договору банківського рахунку були внесені чергові зміни додатковим договором від 31.08.2021, з якими її також не ознайомили. У цих договорах зазначено номер її мобільного телефону [NUMBER] , як клієнта банку, за допомогою якого вона могла проводити банківські операції по відкритих рахунках. У цьому банку в неї був відкритий також картковий депозитний рахунок № [NUMBER] , згідно з договором №262500014554/980 від 13.12.2016, на якому нею зберігались кошти. 16.09.2023 по її карткових рахунках, без її відома, були здійснені операції по зняттю та перерахуванню належних їй грошових коштів в загальній сумі 95905 грн на інші рахунки, які їй не належать. Вона не надавала логіну та паролю іншим особам для входу в систему Bank Lviv Online від її імені, не надавала підтвердження цих операцій, не вчиняла інших дій, які б допомогли у використанні ідентифікаційного номеру або іншої інформації, яка б надавала змогу ініціювати платіжні операції за її рахунками. Вона невідкладно звернулася на гарячу лінію банку щодо вказаних шахрайських дій та заблокувала свої платіжні картки. 18.09.2023 вона подала три заяви в банк про повернення цих коштів та заяву щодо проведення банком перевірки, однак, отримала відмову у поверненні коштів. Банк неналежно виконував свої зобов`язання за договорами, у зв`язку з чим, повинен повернути їй вказані кошти. Про шахрайське заволодіння коштами вона відразу повідомила Червоноградський РВП ГУНП у Львівській області. Відкрито кримінальне провадження №12023141150000920 від 19.09.2023 за ознаками ч. 4 ст. 190 КК України, де її визнано потерпілою, яке знаходиться на стадії досудового розслідування. Просить відшкодувати їй моральну шкоду, у зв`язку із тривалим порушенням її законних прав на вільне володіння власним майно, за збереження яких на відкритих рахунках відповідав відповідач, що призвело до тривалого порушення її нормального укладу життя та глибини душевних страждань. Ухвалою від 14.08.2024 у справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 17.09.2024 через систему «Електронний суд» представник відповідача подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що твердження позивача про не ознайомлення її з Правилами обслуговування рахунків фізичних осіб та Правилами комплексного банківського обслуговування фізичних осіб є безпідставним. Усі несанкціоновані платежі, включно із платежем у сумі 14140,00грн., відбулися 16.09.2023р., про що свідчить відповідний запис у реквізиті «призначення платежу» документа № 765821, сформованого автоматизованою банківською системою Банку, і одночасно спростовує твердження позивача про те, що цей платіж відбувся 17.09.2023р. Несанкціоновані платежі відбувалися за операціями в мережі інтернет, поза СДО «Bank Lviv Online» та поза межами впливу і контролю зі сторони Банку, за допомогою платіжних застосунків, використання яких не обумовлено ні Договором ні Правилами та які не пропонувалися відповідачем для використання позивачем. Водночас, наведене спростовує твердження позивача про те, що несанкціоновані платежі здійснювалися в системі «Bank Lviv Onlin». Зазначає, що після звернення позивача до контакт-центру Банку 18.09.2023р., профільний підрозділ Банку 22.09.2023р. звернувся електронною поштою до служби підтримки Процесингового центру ПУМБ, який надає Банку послуги комплексного сервісу процесингу, із запитом, «чи був запит на CVV та 3DS при проведенні операцій по клієнту Банку - [PERSON] , також із запитом щодо дати та часу блокування платіжних карток позивача. Крім того, Банк звернувся до Управління протидії кіберзлочинам в Дніпропетровській області ДКП Національної поліції України з заявою №1214 БТ/1-38 від 24.11.2023р. про кримінальне правопорушення, в якій повідомив правоохоронні органи про звернення клієнтів Банку щодо несанкціонованих платежів з їх рахунків і заволодіння їх коштами. Запевняє, що таким чином, усі наведені доводи спростовують надумані та безпідставні твердження позивача про те, що несанкціоновані платежі здійснено нібито з вини відповідача, внаслідок нібито порушення відповідачем договірних зобов`язань. Положеннями Правил визначено, що до моменту повідомлення Банку про факт втрати БПК та/або індивідуальної облікової інформації та/або виконання помилкової платіжної операції з рахунку неналежного платника ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на клієнта. Вина відповідача у здійсненні несанкціонованих платежів відсутня. Доказів протилежного позивачем не представлено, як і не представлено доказів наявності моральної шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між нібито наявною моральною шкодою та нібито неправомірними діями відповідача. 14.10.2024 позивач подала відповідь на відзив, де зазначила, що відповідач повинен був повернути їй 95905 грн, які були незаконно переказані ним з її рахунку як неналежного платника, до того ж, такий несанкціонований переказ з її рахунку, без її ініціативи, ним визнається. Запевняє, що обов`язок доказу того, що платіж операції виконано ним належним чином, покладено саме на банк. Вказала, що внаслідок втрати вказаних вище коштів, сума яких для неї є істотною як для пенсіонера та особи з ІІ групою інвалідності, як наслідок, вона переносить моральні страждання та переживання, беручи до уваги те, що на даний час банк не виконав свого обов`язку щодо повернення коштів. 22.10.2024 від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив. Останній посилається на те, що позивачеві були достеменно відомі Правила комплексного банківського обслуговування фізичних осіб у АТ АКБ «Львів». Спірні платежі було ініційовано та реалізовано в мережі інтернет на інтернет-платформах «Portmonecom» і «RPAY*Vodafone», тобто поза СДО «Bank Lviv Online». Спірним платежам передували телефонні розмови позивача з невідомими особами, які представлялись працівниками банку та вивідували у останньої персональну інформацію. На час здійснення спірних платежів, треті особи мали доступ до телефону позивача, на якому було інстальовано програму/застосунок «AnyDesk», яка/який є програмою для віддаленого доступу до персональних комп`ютерів та інших пристроїв і надає можливості дистанційного керування, передавання файлів і VPN. Усі спірні платежі відбулися 16.09.2023р. Після звернення позивача до Процесингового центру ПУМБ, який надає Банку послуги комплексного сервісу процесингу, платіжні картки позивача було заблоковано 16.09.2023р. о 16:26:26 год. та о 16:26:35 год. Спірні платежі було ініційовано та реалізовано з використанням технології додаткової перевірки власника картки (3DS) та перевіркою CVV коду. Рахунок [NUMBER] не є рахунком відповідача, а є аналітичним, транзитним рахунком, який призначено для здійснення розрахунків між учасниками платіжної системи за операціями з використанням платіжних карток. В ході досудового розслідування, в рамках зведеного кримінального провадження, внесеного до ЄРДР, встановлено організовану групу осіб, які використовуючи конфіденційну інформацію фізичних осіб, шахрайським шляхом заволоділи грошовими коштами 33 осіб і зокрема коштами позивача. У своїх письмових поясненнях, поданих 02.12.2024, представник позивача вказав, що банк сам зазначає про шахрайське заволодіння коштів позивача, шахраї притягнуті до відповідальності за вчинене, які для доступу до коштів позивача використали інтернет-платформи «Portmonecom» та «PRAY*Vodafone», тобто діяли поза межами СДО «Bank Lviv Online». Позивач не вчиняла будь-яких дій, які б сприяли шахраям у доступі до її банківського рахунку та відповідачем не подано таких доказів. 14.01.2025 представник позивача подав письмові пояснення, де вказав, що все заперечення позову побудоване відповідачем на позиції їхньої невинуватості у заволодінні третіми особами коштами позивача з її банківського рахунку та звертає увагу, що банк несе відповідальність за належне збереження коштів клієнта на банківському рахунку і у випадку їх списання без його розпорядження, повинен негайно повернути цю суму коштів. Представник відповідача у своїх додаткових поясненнях від 05.02.2025 зазначив, що банк не ініціював спірні платіжні операції та не списував кошти з рахунку позивача, ні за власною ініціативою, ні за розпорядженням інших осіб, які не мали відношення до цього її банківського рахунку. Запевняє, що спірні платежі відбулися внаслідок втрати індивідуальної облікової інформації позивача. Вважає, що увесь ризик збитків від виконання спірних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються виключно на позивача. А відтак, остання не в праві вимагати стягнення з банку коштів за спірними платежами. 10.02.2025 представник позивача у своїх додаткових поясненнях зазначив, що представником відповідача не спростовуються позовні вимоги, останній лише підтверджує обґрунтованість позову. 20.02.2025 представник позивача у додаткових поясненнях вказує про безпідставність позову та про відсутність правових підстав для його задоволення. У поясненнях від 24.02.2025 представник позивача запевняє, що вини [PERSON] у вказаному заволодінні її коштами не було, про що і не вказує відповідач та не подає доказів протилежного. У додаткових поясненнях від 07.03.2025, представник відповідача зазначив, що увесь ризик збитків від виконання спірних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються виключно на позивача. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, вказаних у позові, зазначив, що позивач не ініціювала переказ коштів з її банківського рахунку та не вчиняла будь-яких дій щодо сприяння цьому. На підтвердження протилежного, відповідачем доказів не подано. Кошти банком не повернуті. Тому, просить стягнути з відповідача на користь позивача 95905 грн незаконно списаних банком з її банківських рахунків та 40000 грн моральної шкоди. Крім того, витрати на правову допомогу, що складають 10000 грн. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги заперечив з підстав, вказаних у відзиві, зазначив, що відповідач не порушував договірних зобов`язань та не причетний до списання коштів з рахунку позивача. Платежі відбулися поза банківською системою, поза межами контролю та впливу банку. Шахраї, які телефонували позивачу, спонукали її інсталювати на свій телефон програму "Anydesk", яка надає віддалений доступ до комп`ютерів та інших пристроїв. Позивач підтвердила, що в неї інстальована ця програма. Позивач повідомила банк про списання коштів лише 18 вересня 2023 року, а всі платежі відбулися 16 вересня 2023 року. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, то останньою не представлено докази наявності моральної шкоди, ні неправомірної поведінки відповідача, а також причинно-наслідкового зв`язку. Заслухавши пояснення представників, дослідивши надані сторонами документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд прийшов до такого висновку. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Частиною 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, а саме ст. 2, 12, 13 ЦК України. Встановлено, що 27.04.2012 сторони уклали договір банківського рахунку за № [NUMBER] , предметом якого були послуги, які надає банк відповідно до Правил обслуговування рахунку фізичних осіб у ПАТ АКБ «Львів» (а.с. 17, т.1). 29.12.2020 до вказаного вище договору між сторонами був укладений додатковий договір, згідно з яким позивачу було відкрито банківський рахунок з використанням банківської платіжної картки Visa Classic Instant «пенсійна/соціальна» № [NUMBER] (а.с. 18, т.1). 31.08.2021 сторони уклали додатковий договір до договору банківського рахунку №VE04555401 від 27.04.2012 (а.с. 19-20, т.1). Із вказаних договорів вбачається, що обслуговування рахунків банком здійснюється відповідно до Правил комплексного банківського обслуговування фізичних осіб у АТ АКБ «Львів» (а.с. 21-42, т.1). 18.09.2023 [PERSON] зверталася із заявою до Червоноградського відділення АТ АКБ «Львів» із вимогою провести внутрішнє розслідування щодо шахрайських трансакцій по її платіжних картках, які були здійснені 16.09.2023 без її відома та згоди (а.с. 46, т.1). У відповідь на вказане вище звернення [PERSON] , АТ АКБ «Львів» повідомило, що 16.09.2023 відбулося п`ять списань по її банківських платіжних картках, емітованих до рахунків, загальна сума переказів коштів становить 95905 грн. Оскільки оскаржувані платежі були здійснені з введенням CVV коду та підтвердженням 3D Secure, згідно правил VISA такі операції не підлягають відшкодуванню. Зі сторони Банку порушень договірних зобов?язань при наданні послуг не вбачається. Згідно інформації від PORTMONE перекази коштів відбувались на банки: Монобанк, А-банк, Банк Восток. Також Банком було надіслано запити до банків-отримувачів для блокування коштів, переказаних шахрайським шляхом. Отримано відповідь, що кошти не збережено, картки заблоковано. Мобільний номер, з якого було здійснено шахрайський дзвінок, заблоковано оператором на запит Банку (а.с. 47, т.1). Із виписки по особовим рахункам [PERSON] , сформованої 18.09.2023 вбачається, що 16.09.2023 відбулося п`ять списань сумою 95905 грн (а.с. 55-56, т.1). Відповідно до заяв на повернення коштів від 18.09.2023, суми транзакцій, що оскаржувалися були тричі по 25255 грн (загальною сумою 75765 грн), 14140 грн та 6000 грн (а.с. 57, 58, 59, т.1). Згідно з копією витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань, 19.09.2023 внесено відомості про кримінальне провадження №12023141150000920 за ч. 4 ст. 190 КК України, за заявою [PERSON] від 18.09.2023 про те, що невідома особа 16.09.2023 шляхом обману та шляхом незаконних операцій з використанням ЕОМ, заволоділа її грошовими коштами на загальну суму 95905 грн, які переказала з її банківських рахунків (а.с. 60, т.1). Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що позивач є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг. Згідно зі ст.1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його ж рахунка, банк повинен негайно, після виявлення порушення, зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до пунктів 1,6,9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України №705 від 05 листопада 2014 року, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. Обставини щодо заволодіння грошовими коштами позивача, шляхом списання їх з її банківських рахунків шахрайськими діями АТ АКБ «Львів» не спростовувались, а тому у відповідності до ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Згідно з положеннями частини другої статті 614 ЦК України саме банк має довести відсутність своєї вини, а не перекладати це на клієнта банку, споживача послуг, що відповідає й вимогам Цивільно-процесуального кодексу України, які викладені вище. Таким чином, провівши аналіз норм матеріального права в системному зв`язку із встановленими по справі фактичними обставинами, суд дійшов висновку, що відповідач не надав суду належних і допустимих доказів на спростування доводів позивача, не довів, що позивач, як володілець та користувач карток, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до її рахунків чи надала інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно положень ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року № 6-71цс15 зазначено, що відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року №223, банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі №127/23496/15-ц (касаційне провадження № 61 -3239св 18), від 20 червня 2018 року у справі №691/699/16-ц, (касаційне провадження №61 -16504св 18) вказану правову позицію підтримав. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року в справі № 552/2819/16-ц (провадження № 61-1396св18) вказано, що: користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок сформульовано в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Посилання представника відповідача на ту обставину, що позивач порушила Правила комплексного банківського обслуговування фізичних осіб у АТ АКБ «Львів», оскільки своїми діями сприяла незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження. Представник відповідача не довів того, що [PERSON] сприяла незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Судом встановлено, що позивач як користувач карток та банківських рахунків своїми діями чи бездіяльністю не сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Списання грошових коштів з рахунків [PERSON] відбулося не за її розпорядженням і вона не повинна нести відповідальності за такі операції. Виявивши безпідставне списання (перекази, зняття) коштів, позивач повідомила про цей факт банк та звернулися до правоохоронних органів, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення незаконно списаних (переказаних) з банківських рахунків грошових коштів у сумі 95905 грн на користь позивача. Відсутність вироку у кримінальній справі за фактом незаконного заволодіння невстановленими особами грошовими коштами із використанням банківських рахунків, відкритих на ім`я позивача не є підставою для відмови у позові в цій частині. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди з відповідача у сумі 40000 гривень, суд зазначає наступне. Згідно з частинами першою та другою статті 23ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. При цьому, в п. п. 3, 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Водночас, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення. Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни №4 від 31 березня 1995року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди, і умовою цивільно-правової відповідальності. Сторона, яка пред`являє вимоги відшкодування завданої їй моральної шкоди, не звільняється від обов`язку довести наявність такої шкоди, її розмір, надавши належні, допустимі та достовірні докази цього факту, у порядку встановленому процесуальними нормативно-правими актами. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до постанови Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2021 року у справі № 766/21131/18 (провадження N 61-18770св19), аналіз положень статей 11 та 23ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Отже, враховуючи вищевикладене, важливою умовою для осіб,які звертаютьсядо суду для відшкодування моральної шкоди є наявність доказів. Доказами, що підтверджують розмір моральної шкоди можуть слугувати дані, що підтверджує дійсність моральних страждань, їх тяжкість та зміну звичного способу життя потерпілого, це можуть бути висновок спеціаліста, психолога або висновок судового експерта-психолога, показання свідків (свідчення друзів, колег, тощо), характеристика з місця роботи, виписки з лікарні, якщо потерпілий звертався по допомогу до лікаря невролога чи психіатра, рахунки від приватних психологів чи проходження спеціальних курсів реабілітації. Відповідно до вищезазначеного позивачем не надано до матеріалів справи доказів, які підтверджують дійсність моральних страждань та рівень їх тяжкості. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння їй моральних страждань чи втрат немайнового характеру, і відповідно, заподіяння моральної шкоди, розмір якої ніяк не обґрунтований, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди. Щодо вирішення питання про розподіл витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд з`ясовує склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Суд зазначає, що представником позивача на підтвердження понесення витрат на правову допомогу надано такі документи: копія договору-доручення на правове обслуговування (представництва) від 27.10.2023, детальний опис виконаних робіт (наданих послуг) від 03.02.2025, акт прийняття-передачі наданих послуг від 03.02.2025, з якого вбачається вартість наданих послуг, що становить 10000 грн, а також підтверджується копією квитанції до платіжної інструкції №46319860 про переказ позивачем коштів у сумі 10000 грн за надані послуги згідно договору про правову допомогу. Суд вважає, що вказані документи є належними доказами на підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу, а такі витрати відповідають критеріям реальності, дійсності, необхідності та розумності, а отже, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Питання стягнення судового збору, суд вирішує згідно положень ст. 141 ЦПК України. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», що підтверджується копією відповідного пенсійного посвідчення, враховуючи часткове задоволення позову, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: partial