Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-16 00:00:00

У лютому 2024 року [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. На обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що 01 лютого 2022\~року між ним та відповідачем було укладено Попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Панченком\~О.\~В. та зареєстрований в реєстрі за №\~110, відповідно до пункту 1 якого, сторони зобов`язуються в строк до 3\~квітня 2022\~року укласти Договори купівлі-продажу, а саме: житлового будинку під номером [ADDRESS] ; земельної ділянки, площею 0,0249 га, для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, кадастровий номер 3222487001:01:002:5144, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач стверджує, що під час підписання Попереднього договору було сплачено відповідачу завдаток у розмірі 127\~000,00\~грн, що еквівалентно на момент укладення цього договору 4\~000,00 Євро. Однак, у зв`язку з повномасштабним вторгненням з боку російської федерації на територію України і перебуваючи за межами країни, позивач не зміг укласти з відповідачем Основні договори. При цьому, позивач посилається на лист Торгово-промислової палати України від 28\~лютого 2022\~року №\~2024/02.0-7.1, який підтверджує форс-мажорні обставини: військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022\~року відповідно до Указу Президента від 24\~лютого 2022\~року №\~64/22. [PERSON] уважає, що у зв`язку з неукладенням договорів купівлі-продажу будинку і земельної ділянки з підстав, незалежних від нього, останній має право на повернення завдатку у розмірі 4\~000,00 Євро, що еквівалентно на момент звернення до суду з цим позовом 163\~240,00 грн. Також [PERSON] просить стягнути з відповідача інфляційні витрати та 3% річних, оскільки, незважаючи на лист-вимогу про повернення завдатку та сплату штрафних санкцій, [PERSON] до цього часу так і не повернув вказані кошти позивачу. Просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] завдаток у розмірі 4\~000,00 Євро, що згідно з курсом НБУ станом на момент подання позову становить 163\~240,00 грн, інфляційні витрати у розмірі 33\~395,90\~грн та 3% річних у розмірі 8\~773,10\~грн, що складає загальну суму 205\~409,00\~грн.; а також судові витрати по сплаті судового збору. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 21 лютого 2024\~року цивільну справу №\~754/2399/24 передано на розгляд Обухівському районному суду Київської області. У подальшому, Обухівський районний суд Київської області ухвалою від 22\~березня 2024 року передав цю справу на розгляд за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області, як до суду територіальна юрисдикція (підсудність) якого поширюється на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30\~квітня 2024 року відкрито позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Від представника [PERSON] надійшли пояснення по справі, у який останній не погоджується з вимогами позовної заяви та просить відмовити у її задоволенні. Зазначає, що укладення Основних договорів не відбулося не з військовою агресією російської федерації по відношенню до України, а саме з небажанням [PERSON] їх укладати, оскільки саме він не з`явився до нотаріуса у визначений день та час. Крім того, на думку представника відповідача, спірні кошти не можуть уважатися як завдаток, оскільки Основні договори укладені не були. Такі кошти, на переконання відповідача, є забезпечувальним платежем і відповідно до умов Попереднього договору поверненню не підлягають. Відповідно, [PERSON] уважає й безпідставними позовні вимоги у частині стягнення інфляційних витрат і 3% річних, оскільки вина з боку відповідача відсутня. Просив відмовити у задоволенні позову. У судовому засідання представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити. У судовому засіданні відповідач щодо заявлених позовних вимог заперечував, просив відмовити у задоволені позову повністю. Просив суд звернути увагу на неналежність доказів, які позивачем надано до суду на підтвердження позовних вимог. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до таких висновків. Відповідно до статтей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Статтею 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При розгляді справи судом установлено, що 01 лютого 2022 року між [PERSON] (як продавцем) та [PERSON] (як покупцем), надалі разом іменуються сторони, було укладено Попередній договір, відповідно до умов якого сторони зобов`язуються в строк до 3\~квітня 2022\~року укласти Основні договори, а саме: житлового будинку під номером [ADDRESS] ; земельної ділянки, площею 0,0249 га, для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, кадастровий номер 3222487001:01:002:5144, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 2.3 Попереднього договору установлено ціну, яка складає 1\~394\~540,00\~грн, що згідно з курсом НБУ на день укладення цього договору еквівалентно 49\~000,00\~грн. Пунктами 2.6 та 2.7 визначено, що продавець зобов`язується звільнити житловий будинок та передати ключі покупцю в день укладення Основних договорів та зняти з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих у відчужуваному житловому будинку осіб до укладення Основних договір. Інші умови Основних договір, які не встановлені цим договором погоджуються сторонами в Основних договорах. Як убачається з пункту 3 Попереднього договору і не заперечується сторонами, під час його укладення [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 127\~000,00\~грн (що на момент їх передачі еквівалентно 4\~000,00 Євро), на доказ та забезпечення виконання Договорів купівлі-продажу. В абзаці 3 цього пункту Попереднього договору зазначено, серед іншого, що передані кошти будуть вважатися як завдаток за Об`єкти купівлі-продажу та входять у вартість цих об`єктів. Крім того, з умов Попереднього договору вбачається, що одностороння відмова від виконання зобов`язань за цим договором не допускається (пункт 4). Згідно з пунктом 6 Попереднього договору передбачено, що у випадку відмови від укладення Основних договорів продавцем, ним має бути сплачена сума 254\~000,00\~грн (еквівалентно 8\~000,00 Євро) на день виконання зобов`язання покупцю. У випадку неможливості укладення Основних договорів з вини покупця, або причин, які залежать від покупця, гроші у сумі 127\~000,00\~грн (еквівалентні 4\~000,00 Євро) залишаються у продавця. Поряд з цим, пунктом 7 Попереднього договору передбачено звільнення від відповідальності за невиконання умов цього договору, зокрема, у разі настання обставин непереробної сили (форс-мажорних) у розумінні статті 617 Цивільного кодексу України, що виникли після його укладення і вплинули на його виконання, таких як: повінь, ураган, шквал, шторм, землетрус, пожежа, інші стихійні лиха, воєнні операції, страйки, масові громадські заворушення, дія вибухових та отруйних речовин, впровадження заборони і обмежень органами державної влади, а також будь-якої іншої події які сторони не взмозі були передбачити і їм запобігти. Крім того, загально відомими є обставини, що Указом Президента від 24 лютого 2022\~року №\~64/22 «Про введення воєнного стану в Україні», який введений в дію Законом України від 24\~лютого 2022\~року №\~2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24\~лютого 2022\~року. Підставою для введення воєнного стану на всій території України слугувала військова агресія, яка виявилася у вторгненні російської федерації на територію України. На офіційному сайті Торгово-промислової палати України (далі ТПП) 28\~лютого 2022\~року розміщено повідомлення-лист «всім кого це стосується», зі змісту якого вбачається, що ТПП засвідчує цим листом форс-мажорні обставини (обставини непереробної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022\~року відповідно до Указу Президента від 24\~лютого 2022\~року №\~64/22. ТПП підтвердила, що зазначені обставини з 24\~лютого 2022\~року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). З пояснень сторін встановлено, що основний договір не був укладений між сторонами. Так, зі слів [PERSON] , на момент повномасштабного вторгнення російської федерації він перебував за межами території України, що унеможливило виконати умови Попереднього договору щодо підписання Основних договорів у визначений сторонами строк. З огляду на форс-мажорні обставини та неукладенням Договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, 12 лютого 2024\~року представником [PERSON] направлено на адресу [PERSON] лист-вимогу про повернення завдатку та сплату штрафних санкцій. Відповідь на вказаний лист, як стверджує позивач, він не отримав. Указані обставини стали підставою для звернення [PERSON] до суду з цим позовом за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів. Що стосується невиконання зобов`язань умов Попереднього договору та підстави для повернення коштів, суд зазначає таке. У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів, в тому числі, вільне волевиявлення учасника правочину. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 635 ЦК України установлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладено протягом строку (у термін), встановлений попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] стверджує, що сума у розмірі 127\~000,00\~грн, яка ним була передана під час укладення Попереднього договору, є саме завдатком. Водночас, відповідач стверджує, що ці кошти не можуть вважатися завдатком, оскільки Основні договори укладені не були, а тому ця сума є забезпеченням саме Попереднього договору і не підлягає поверненню у силу пункту 5 цього договору. З цього приводу суд уважає за доцільне зазначити таке. Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, і одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Водночас, на відміну від завдатку, аванс це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання. При цьому, суд зауважує, що правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникнути на підставі договору купівлі-продажу. Так, судом установлено, що Основні договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки у строк, визначений Попереднім договором (30\~квітня 2022\~року), між сторонами не укладено, не погоджено нову дату, а покупець відмовився у подальшому укладати договір купівлі-продажу. Отже, грошові кошти у розмірі 127\~000,00\~грн не є завдатком у розумінні положень ЦК України, а є авансом. Відповідно до ч.3 ст.635 ЦК України зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. У попередньому договорі врегульовано питання не укладення основного договору у визначений строк як з вини покупця, так і з вини продавця. З пояснень сторін вбачається, що причиною не укладення основного договору покупець вважає невиконання своїх зобов`язань початок повномасштабного вторгнення та виїзд за кордон. Оскільки сторони основний договір не був укладений у встановлений попереднім договором строк до 30 квітня 2022 року, тому всі зобов`язання за ним припинились. Так, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання. Враховуючи викладене, суд встановив, що між сторонами була досягнута домовленість щодо купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, позивач у рахунок попередньої оплати вартості зазначеного нерухомого майна передав відповідачу суму коштів в розмірі еквівалентній 4000 євро як авансовий платіж в рахунок сплати вартості об`єкту нерухомого майна, однак основний договір купівлі-продажу не був укладений, тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача внесеного позивачем авансу. Доказів того, що станом до 30 квітня 2022 року була можливість у відповідача чи позивача укласти основний договір, а позивач ухилявся, матеріали справи не містять. При цьому суд враховує, що з лютого 2022 року саме в Київській області тривали активні бойові дії, частина області була окупована. І лише з травня 2022 року поступово мешканці почали повертись, після деокупації. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 13 лютого 2013 року в справі № 6-176цс12, від 25 вересня 2012 року в справі № 6-82цс13 та підтриманий Верховним Судом, зокрема, у постановах від 27 травня 2020 року в справі № 757/76875/17-ц, від 30 жовтня 2019 року в справі № 523/15764/16-ц, від 30 січня 2019 року в справі № 461/5297/16-ц, від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18, від 13 січня 2021 року у справі № 686/6823/14. При цьому, відсутність вини у неукладенні договору купівлі-продажу правового значення не мають та не можуть бути підставою для звільнення відповідача від обов`язку повернути сплачений за попереднім договором аванс, оскільки чинним законодавством не передбачено залишення авансу або його частини у сторони попереднього договору у випадку неукладення основного договору. В силу положень частини третьої статті 635 ЦК України припиняються зобов`язання сторін укласти основний договір, що унеможливлює спонукання до укладення основного договору в судовому порядку, виконання обов`язку в натурі чи виникнення основного договірного зобов`язання як правової підстави для виникнення у набувача права власності на майно. Проте припинення зобов`язання за попереднім договором не звільняє сторін від відповідальності, зокрема, передбаченої умовами попереднього договору, за порушення, вчинене під час його дії. Такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 22 квітня 2021 року в справі № 551/980/19 та від 15 липня 2020 року в справі № 205/5667/16-ц. Враховуючи наведене суд вважає, що сума, яка названа в попередньому договорі є авансом, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених статтею 570 ЦК України, а саме не укладено договору купівлі-продажу на виконання якого передано кошти, а тому, порушене право позивача на повернення коштів (авансу) за будь-яких умов підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача на його користь переданих/отриманих грошових коштів в тому розмірі та сумі, в яких вони передавалися. Вказане також узгоджується із правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 7 липня 2020 року в справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), від 25 вересня 2012 року у справі № 6-82цс13 та від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12 та Верховним Судом у постанові від 30 січня 2019 року № 461/5297/16-ц (провадження № 61-22017св18). Посилання відповідача на те, що саме з вини позивача сторони не уклали основні договори, а тому позивач втратив право вимагати повернення коштів та має нести відповідальність, є безпідставними, оскільки сума грошових коштів, що за своєю правовою природою є авансом, підлягає поверненню особі, яка їх сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору. Також суд не приймає до уваги доводи відповідача, що позивач у цей же період прибав іншу нерухомість, оскільки відповідно до поданого ним витягу з Державного реєстру речових прав, право на майно позивач набув ще у 2020 році при купівлі майнових прав, а у 2021 році проведена його державна реєстрація. Частиною другою статті 533 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якими зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Тобто виконання зобов`язання у гривнях з урахуванням еквівалента іноземної валюти можливе лише у разі якщо сторони узгодили це у договорі. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Вказана правова позиція зазначена у постановах Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 537/6309/16-ц (провадження № 61-43424св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 357/5634/18-ц (провадження № 61-11515св19) та від 05 листопада 2020 року у справі № 531/251/19 (провадження № 61-22966св19). З урахуванням наведеного, враховуючи умови договору щодо валюти договору, суд приходить до висновку про стягнення авансового платежу з відповідача на користь позивача в сумі 163\~236,80 грн., що еквівалентно 4000 євро станом на день розрахунку (курс 1 євро-45,007 грн.). Оскільки зобов`язання за попередніми договорами припинились через не укладення основного договору у строки, визначені попереднім договором, а у самому попередньому договорі строки повернення коштів не погоджені, наявність спору щодо причин неукладення основного договору, тому вимоги про стягнення інфляційний втрат, трьох відсотків річних задоволенню не підлягають та по суті є передчасними. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення частково поданого позову. Судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача відповідно до ст.141 ЦПК України, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved