Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів, починаючи з часу фактичного припинення шлюбних відносин та до досягнення повноліття дитиною, на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі 5000 грн та додаткових витрат в сумі 2000 грн. В обґрунтування позову зазначає, що вона з відповідачем мають спільну доньку [PERSON] . Фактичні шлюбні відносини припинилися з відповідачем у серпні 2015 року. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.04.2017 шлюб між нею та відповідачем розірвано. Дитина проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Відповідач не бере участі у розвитку та вихованні дитини, достатні кошти на утримання дитини не сплачує. Відповідач інших утриманців не має, працездатний, має освіту, а його стан здоров`я дозволяє працювати, має власне окреме житло, тому може сплачувати аліменти. Крім того, зазначає, що дитина має здібності до малювання, які потребують розвитку. Розвиток цих здібностей потребує додаткових витрат. Тому і звернулася з цим позовом до суду. Ухвалою від 01.02.2024 у справі відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач з позовом не погодився, подав відзив, в якому зазначив, що з серпня 2015 року подружні відносини та сумісне проживання між подружжям припинені. Шлюб розірвано 14.04.2017 за взаємною згодою сторін. Після розірвання шлюбу поступово погіршилися стосунки і з дитиною. Проте він залишив позивачу свої банківські картки та паролі доступу до них, на які надходила його заробітна плата для надання можливості позивачу утримувати їх спільну дитину. Позивач активно користувалася наданою їй можливістю та активно знімала грошові кошти з банківських карток відповідача. Зазначає, що завжди добровільно сплачував гроші на утримання доньки. Щодо тверджень позивача щодо витрат на навчання дитини відповідач зазначив, що позивач в підтвердження вищезазначених доводів не надала будь-яких платіжних документів, які би підтверджували зазначені витрати на дитину. Крім того, заперечував факт оплати за договорами про надання освітніх послуг та вважає, що заклад не має право надавати такі освітні послуги. У зв`язку із відставкою судді [PERSON] на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючою суддею у цій справі визначена суддя Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Потоцька С.С. Ухвалою від 15.08.2024 справу прийнято до провадження головуючого судді Потоцької С.С. 27.09.2024 позивачем подана заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 8000 грн з часу фактичного припинення шлюбних відносин і до досягнення повноліття дитиною, додаткові витрати на дитину у твердій грошовій сумі 2000 грн. Відповідач проти заяви про збільшення позовних вимог заперечував, вказує, що має на утримання непрацездатних батьків, крім того, позивач не надала суду доказів, що вона вживала заходи щодо одержання аліментів з відповідача та не надала доказів ухилення відповідача зі сплати аліментів у минулий період. У судовому засідання 06.03.2025 представник позивача заявив клопотання про виклик та допит свідків. Протокольною ухвалою від 06.03.2025 відмовлено у задоволенні клопотання у зв`язку з пропуском, встановленого ч. 3 ст. 83 ЦПК України, строку для подання доказів. Позивач та представник позивача наполягали на задоволенні позову, відповідач заперечував. Сторони надали пояснення аналогічні викладеним у заявах по суті. У судовому засідання 06.03.2025 оголошено про перехід до стадії ухвалення рішення, проголошення рішення призначено на 11.03.2025. Дослідивши докази, які надані суду, заслухавши думки сторін, суд дійшов висновку про таке. Судом встановлено, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.04.2017 у справі № 200/284/17 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 07.09.2013, розірваний (а.с.14). Батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] (позивач) та [PERSON] (відповідач), що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.12). Донька [PERSON] , [INFO] , мешкає разом з матір`ю, [PERSON] . Відповідно до витягів з реєстру територіальної громади позивач та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10-11). Факт проживання дитини з позивачем не заперечувався сторонами. Згідно з положеннями ст.ст.1-3 Конвенції ООН «Про права дитини», в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку (ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 1 ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (частина друга ст. 182 СК України). Статтею 182 СК України та п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05. 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідач, заперечуючи проти задоволення позову, зазначив, що з липня 2024 року у нього на утриманні перебувають батьки- пенсіонери, крім того, він зараз займається індивідуальної адвокатської діяльністю та не має високих доходів. Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого податку та військового збору за період з першого кварталу 2015 року по четвертий квартал 2018 року (а.с.107-108) сума нарахованого доходу відповідача складає 131263, 50 грн, за період з першого кварталу 2019 року по четвертий квартал 2023 року (а.с.109-111) сума нарахованого доходу відповідача складає 111087, 33 грн. Визначаючи розмір аліментів, суд виходить з того, що проживання відповідача разом з батьками не свідчить про безумовний факт утримання батьків відповідачем. Належними та допустимими доказами відповідачем не доведений саме факт утримання батьків, потреби батьків у матеріальній допомозі, що він несе будь-які витрати щодо утримання своїх батьків - оплачує комунальні послуги, купує ліки, продукти харчування. Також судом враховується, що відповідач є працездатною особою, інших дітей на утриманні немає. Відповідач має власне житло. Доказів розміру доходів за 2024 рік відповідачем не надано. Оскільки між\~сторонами не\~досягнуто домовленості\~про участь\~в утриманні\~дитини,\~а позивач\~наполягає на\~стягненні аліментів\~у примусовому\~порядку,\~а також\~враховуючи пріоритетність\~інтересів дитини,\~на користь\~якої стягуються\~аліменти,\~вік дитини,\~визначений законом\~прожитковий мінімум\~для дітей\~відповідного віку,\~особу відповідача,\~який є\~чоловіком працездатного\~віку,\~його матеріальне\~становище,\~суд вважає\~за можливе\~визначити аліменти\~на утримання\~малолітньої дитини\~ [PERSON] \~в розмірі\~7000\~гривень,\~щомісячно. Підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримувати дітей передбачених ст.188 СК України не встановлено. Щодо вимоги позивача про стягнення аліментів з дати фактичного припинення шлюбних відносин, а саме з 01.08.2015 суд зазначає таке. Згідно з із ч. 1\~ст. 79 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Якщо позивач вживав заходів щодо одержання аліментів від відповідача, але не міг їх одержати внаслідок ухилення відповідача від їх сплати, суд, залежно від обставин справи, може постановити рішення про стягнення аліментів за минулий час, але не більш як за один рік. Так відповідачем надані платіжні квитанції (а.с. 61-96), виписка з банківської картки відповідача (а.с. 96-102), на підставі яких встановлено факт сплати грошових коштів на адресу позивача на утримання доньки. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність факту ухилення відповідача від сплати аліментів. Тому вимоги про стягнення аліментів за минулий час є необґрунтованими та задоволенню не підлягають Оскільки утримання дитини є не правом, а обов`язком батьків, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача на утримання [PERSON] , [INFO] , аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 7000 гривень, щомісячно, починаючи з 21.05.2024 (день пред`явлення позову) і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до п. 1 ч. 1\~ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Окрім того, суд зауважує, що якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. В силу ч.1 ст.185 Сімейного кодексу України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). За змістом ч.2 ст.185 Сімейного кодексу України, розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Верховний Суд України роз`яснив, що вказане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Верховний Суд України звернув увагу, що, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі Вказаний правовий висновок викладено в Постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки медико-соціальної експертної комісії, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування. На підтвердження додаткових витрат позивачем надані Договори про надання послуг із додаткової підготовки зі загальноосвітніх дисциплін, укладені між позивачем та ФОП [PERSON] ; від 01.09.2021 № 1-2102 (а.с. 15-18), від 01.09.2023 № 23/03-04 (а.с 22-25) Договір про надання послуг із додаткової підготовки зі загальноосвітніх дисциплін від 01.09.2023 № 1-2101, укладений між позивачем та ФОП [PERSON] , Договір від 26.08.2024 № 58 про надання послуг зі сприяння освоєння навчальних програм, укладеному між позивачем та ФОП [PERSON] , а також квитанції про оплату за договорами. За умовами Договорів № 1-2101 (п.1.1) з ФОП [PERSON] та № 23/03-04 ФОП [PERSON] виконавці за дорученням замовника, надають замовнику послуги з додаткової підготовки зі загальноосвітніх дисциплін відповідно до освітніх вимог Міністерства освіти та науки України, із застосуванням власної/авторської методики та прогарами, а також підготувати дитину до складання семестрових, річних контрольних робіт із загальноосвітніх дисциплін та/аба Державної підсумкової атестації. Послуги надаються у приміщенні виконавця за адресою: [ADDRESS] за правилами, встановленими виконавцем для перебігу навчального процесу. Відповідно до умов Договору від 26.08.2024 № 58 надаються послуги зі сприяння освоєння навчальних програм Міністерства освіти та науки України (п.1.1) У судовому засіданні позивач пояснила, що донька навчається у приватній школі «Happy Learning», навчання в якій оплачує позивач. На переконання суду, навчання особи у приватному навчальному закладі, не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини. Отже такі витрати не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами, у розумінні\~статті 185 СК України. Крім того, позивач не довела існування особливих обставин, які зумовили б необхідність платного навчання дитини при наявності можливості проходження навчання у державних закладах освіти, не навела мотивів вибору освітнього закладу, що, зокрема, залежить від матеріальних можливостей та бажання батьків, а також погодження такого вибору з батьком дитини. Суд вважає, що придбання шкільного одягу, взуття, шкільного приладдя, іграшок, техніки не належить до додаткових витрат, зумовлених особливими обставинами. Під час судового розгляду не знайшов підтвердження факт несення позивачем додаткових витрат, які зумовлені особливими обставинами, а саме наявністю творчих здібностей у дитини. Тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у стягненні додаткових витрат на дитину. Розподіл судових витрат За вимогами ч.6\~ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави. У зв`язку з тим, що при зверненні до суду з позовною заявою з двома вимогами позивачка звільнена від сплати судового збору та її одна вимога задоволена, тому ці витрати у сумі 1211, 20 грн підлягають стягненню з відповідача. Позивач у позовній заяві (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) просила стягнути з відповідача, понесені позивачкою витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 8000 гривень, на підтвердження чого надала: копію договору про надання правової допомоги від 22.11.2023 № 02/11-16, розрахунок попередніх витрат, Акт приймання передачі послуг від 24.01.2024 згідно з яким оформлення позовної заяви вартує 3000 грн. Відповідно до п.1 ч.3\~ст.133 ЦПК України\~- до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. ч. 2, 3\~ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі №04/4507/18, провадження №2-171гс19). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07.09.2020 року у справі № 910/4201/19 вказано, що: 1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в ч. 2\~ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись\~главою 52 ЦК України; 3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; 4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту; 5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і\~Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат. При цьому, договір про надання правової допомоги та подані на підтвердження його виконання докази, повинні бути пов`язаними з розглядом конкретної судової справи. Системний аналіз норм ст.\~137, ст.\~141 ЦПК\~дає підстави для висновку, що вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи. Зокрема, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Аналогічний висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 14.11. 2019 у справі № 826/15063/18. Крім того, суд враховує правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 12.05.2020 у справі за № 904/4507/18, про те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. У постанові Верховного Суду від 06.11.2020 у справі № 760/11145/18, вказано, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial