Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-11 00:00:00

Представник позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ» звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON] уклала з АТ «Таскомбанк» договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб №2389530-517 від 18 жовтня 2021 року. 15 травня 2024 року між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу №НІ/11/19-Ф, відповідно до умов якого АТ «Таскомбанк» передає ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні АТ «Таскомбанк» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. Відповідно до додатку №1 до договору факторингу №НІ/11/19-Ф від 15 травня 2024 року - реєстру прав вимог, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі: 18\~850,26 грн., яка складається з: 7\~696,8 грн. загальної заборгованості по тілу кредиту; 0,78 грн. загальної заборгованості по відсотках; 11\~152,68 грн. загальної заборгованості по комісії. Всупереч умовам кредитного договору відповідач не виконала свого зобов`язання, після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача не здійснила жодного платежу для погашення кредитної заборгованості на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ» і попереднього кредитора, та з моменту отримання права вимоги до відповідача позивачем не здійснювалось нарахування жодних штрафних санкцій. 02 серпня 2021 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та [PERSON] було укладено кредитний договір №3915551681. На підставі договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року, укладеного між ТОВ «ФК «ЦФР» та АТ «Таскомбанк», первісний кредитор передає новому кредитору свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами і договорами забезпечення до них, а також сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти в сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки, встановлені цим договором. 15 травня 2024 року між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №НІ/11/19-Ф, відповідно до умов якого АТ «Таскомбанк» передає ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні АТ «Таскомбанк» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. Відповідно до додатку №1 до договору факторингу №НІ/11/19-Ф від 15 травня 2024 року - реєстру прав вимог, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 18\~709,43 грн., з яких: 11\~553,1 грн. - загальна заборгованість по тілу кредиту; 1,32 грн. - загальна заборгованість по відсоткам; 7\~155,01 грн. - загальна заборгованість по комісії. Посилається на те, що відповідач не виконала свого обов`язку і припинила повертати наданий кредит у строки, передбачені кредитним договором, та з моменту отримання права вимоги до відповідача позивачем не здійснювалось нарахування жодних штрафних санкцій. Оскільки по теперішній час відповідач грошові кошти не повернула представник позивача звернувся до суду з цією позовною заявою в якій просив стягнути з відповідача на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ»: суму заборгованості за кредитним договором №2389530-517 в загальному розмірі 18\~850,26 грн., яка складається з заборгованості: 7\~696,80 грн. по тілу кредиту; 0,78 грн. за відсотками, 11\~152,68 грн. по комісії; суму заборгованості за кредитним договором №3915551681 в загальному розмірі 18\~709,43 грн., яка складається з заборгованості: 11\~553,10 грн. по тілу кредиту; 1,32 грн. за відсотками, 7\~155,01 грн. - по комісії, що на загальну суму 37\~559,69 грн., а також понесені судові витрати. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання представник позивача не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй позовній заяві просив суд розглядати справу за відсутності представника, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явилась з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. ст. 128, 130 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, також шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, заперечень проти позову суду не представила, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення. 12 березня 2025 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутності учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подала. При цьому, представник позивача не заперечував проти такого вирішення справи. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 02 серпня 2021 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та [PERSON] було укладено кредитний договір №3915551681, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «ЦФР» надало відповідачу кредит на суму 13 314,32 грн. на строк 24 місяці, а зазначений кредитний договір було підписано відповідачем власноруч (а. с. 16). Матеріали справи містять копію паспорта кредиту ТОВ «ФК «ЦФР» №5551681 від 02 серпня 2021 року, який власноруч підписано [PERSON] , в якому міститься інформація щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту, в тому числі початковий процент при наданні кредиту 7%, щомісячні проценти 2,70% та річні проценти 0,01% (а. с. 17-18). Крім того, у п. 6 паспорта кредиту сторонами погоджено порядок повернення кредиту: кількість та розмір платежів, періодичність внесення (графік платежів). З матеріалів справи судом встановлено, що 18 жовтня 2021 року між АТ «Таскомбанк» та [PERSON] було укладено заяву-договір про надання споживчого кредиту №2389530-517 на умовах договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у загальному розмірі 7\~696,80 грн. (комісія 6,9% - 496,80 грн. та сума кредиту без комісії 7\~200 грн.) шляхом перерахування на поточний рахунок, строком на 24 місяці, з процентами за користування кредитом 0,01% річних та щомісячною комісією за обслуговування кредиту 6,9%. Разом з кредитним договором [PERSON] також було підписано паспорт споживчого кредиту за продуктом «Зручна готівка Максимум», графік платежів з обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (а. с. 7-11). Також матеріалами справи підтверджується, що 07 жовтня 2016 року між ПАТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «ЦФР» укладено договір про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016, у відповідності до умов якого ТОВ «ФК «ЦФР» відступає ПАТ «Таскомбанк», який набуває права вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення до них, і сплачує за відступлення права вимоги грошові кошти (а. с. 22-23). Матеріалами справи підтверджено, що 15 травня 2024 року між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №НІ/11/19-Ф, у відповідності до умов якого ТОВ «ФК «ЄАПБ» зобов`язується передати (сплатити) АТ «Таскомбанк» суму фінансування, а АТ «Таскомбанк» зобов`язується відступити ТОВ «ФК «ЄАПБ» права вимоги за кредитними договорами в обсязі та на умовах, що існують на дату відступлення прав вимоги (а. с. 14-15). В матеріалах справи також наявний акт прийому-передачі реєстру прав вимоги за договором факторингу №НІ/11/19-Ф від 15 травня 2024 року, за яким АТ «Таскомбанк» передав ТОВ «ФК «ЄАПБ» реєстр прав вимоги (а. с. 24). Відповідно до витягу з реєстру прав вимог до договору факторингу №НІ/11/19-Ф від 15 травня 2024 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до [PERSON] : за кредитним договором №2389530-517 від 18 жовтня 2021 року на загальну суму 18 850,26 грн., з яких: 7 696,80 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 0,78 грн. - заборгованість за відсотками, 11 152,68 грн. - заборгованість за комісією; а також за кредитним договором №3915551681 від 02 серпня 2021 року на загальну суму 18\~709,43 грн., з яких: 11\~553,1 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 1,32 грн. - заборгованість за відсотками, 7\~155,01 грн. - заборгованість за комісією (а. с. 25). Частиною 1 статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (ч. 1 ст. 1084 ЦК України). Разом із тим щодо суб`єктного складу таких правовідносин ч. 3 ст. 1079 ЦК України визначає, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. Зокрема, у п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Частиною 1 статті 7 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. Таким чином, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до державного реєстру фінансових установ. Наявне в матеріалах справи свідоцтво про реєстрацію фінансової установи ТОВ «ФК «ЄАПБ» від 28 лютого 2012 року та інформація бази даних Державного реєстру фінансових установ, яка є у відкритому доступі, встановлено, що позивач є внесеним до такого реєстру, а відтак така особа має право на здійснення відповідних факторингових послуг (а. с. 31). Також з матеріалів справи судом встановлено, що станом на момент звернення ТОВ «ФК «ЄАПБ» до суду наявна заборгованість відповідачем не погашено, а доказів іншого відповідачем не було надано. Крім того, з наданих позивачем розрахунків заборгованості судом встановлено, що з моменту отримання права вимоги до відповідача позивачем не здійснювалося жодних нарахувань, а заборгованість [PERSON] за період з 15 травня 2024 року по 31 жовтня 2024 року становить: за кредитним договором №2389530-517 від 18 жовтня 2021 року в розмірі 18\~850,26 грн.; за кредитним договором №3915551681 від 02 серпня 2021 рокув розмірі 18\~709,43 грн. (а. с. 13, 21). Отже, пред`являючи вимогу про стягнення заборгованості за кредитним договором, ТОВ «ФК «ЄАПБ» просив стягнути заборгованість за основним боргом, відсотками, комісіями. Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. ст. 1046, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, принцип змагальності сторін визначений законом і він передбачає, що кожна сторона повинна довести перед судом обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У кожної із сторін не має процесуальних переваг в доведенні своїх вимог і заперечень. Отже, існування заборгованості у відповідача за кредитним договором №2389530-517 від 18 жовтня 2021 року на загальну суму 18 850,26 грн., з яких: 7 696,80 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 0,78 грн. - заборгованість за відсотками, 11 152,68 грн. - заборгованість за комісією, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та не спростовано відповідачем у встановленому законом порядку. Частиною 1 статті 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Статтею 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України). Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України. Частиною 1 статті 77, статті 81 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Пунктом 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» передбачено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Згідно із п. 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року №352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року №231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі, права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі, шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Статтею 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. Відповідно до положень ст. ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, у тому числі внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). При цьому до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 05 липня 2017 року у справі №752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу. У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі №31/160 викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам. Верховний Суд у постанові від 14 червня 2023 року у справі №755/15965/17 зазначив, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення частини першої статті 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається. Умовами договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року не передбачено передання права вимоги щодо майбутніх вимог. Так, позивач на підтвердження переходу права вимоги за кредитним договором №3915551681 від 02 серпня 2021 року, який укладено між ТОВ «ФК «ЦФР» та [PERSON] , посилається на те, що 07 жовтня 2016 року між первісним кредитором ТОВ «ФК «ЦФР» та ПАТ «Таскомбанк» укладено договір відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016, при цьому в матеріалах справи відсутній будь-який реєстр прав вимог, який може підтвердити перехід права вимоги, що свідчить про недоведеність посилання на перехід права вимоги від ТОВ «ФК «ЦФР» до ПАТ «Таскомбанк» щодо заборгованості боржника [PERSON] за кредитним договором №3915551681 від 02 серпня 2021 року. Крім того, перехід права вимоги за договором відступлення права вимоги - права вимоги є похідними від кредитного договору, а отже такий договір відступлення права вимоги не може бути укладеним раніше кредитного договору, за яким переходить право вимоги. Враховуючи зазначене,\~позивачем у\~встановленому законом\~порядку не\~доведено факту\~відступлення права\~грошової вимоги\~до [PERSON] \~за кредитним\~договором №3915551681\~від 02\~серпня 2021\~року від\~первісного кредитора\~ТОВ «ФК\~«ЦФР» до ПАТ «Таскомбанк», а отже не доведено перехід права вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором від ПАТ «Таскомбанк» до ТОВ «ФК «ЄАПБ». Отже, ТОВ «ФК «ЄАПБ» є неналежним позивачем, оскільки не має права вимагати від [PERSON] сплати заборгованості за кредитним договором №3915551681 від 02 серпня 2021 року, який укладено між ТОВ «ФК «ЦФР» та [PERSON] . Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позовна заява ТОВ «ФК «ЄАПБ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає частковому задоволенню і стягненню з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором №2389530-517 від 18 жовтня 2021 року в загальному розмірі 18 850,26 грн., з яких: 7 696,80 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 0,78 грн. - заборгованість за відсотками, 11 152,68 грн. - заборгованість за комісією, а в частині стягнення заборгованості за кредитним договором №3915551681 на загальну суму 18 709,43 грн., з яких: 11 553,1 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 1,32 грн. - заборгованість за відсотками, 7 155,01 грн. - заборгованість за комісією, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору лише за вимогу за кредитним договором №2389530-517 від 18 жовтня 2021 року в розмірі 3\~028 грн., що пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial