Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

В лині 2024 року [PERSON] звернувся до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, в обґрунтування якого вказав, що перебував з відповідачкою з 1987 року у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу набуто майно : квартира [ADDRESS] , загальною площею 74,9 кв.м., житловою площею 45,9 кв.м., право власності на яку зареєстровано за позивачем та блочна теплиця площею 0,13 га, побудованої в 1990 році, яка розташована по [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за відповідачкою. Крім цього предметом поділу також є доходи відповідачки від зайняття підприємницької діяльності під час шлюбу, враховуючи, що з 2009 року сторони разом не проживали та подружніх відносин не підтримували, відповідачка всі доходи отримані за період з 2009 по 30.06.2024 за використання комерційного майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, використовувала на власні потреби, а тому позивач просить стягнути частку доходів, отриманих [PERSON] від підприємницької діяльності з 01.01.2009 по 30.06.2024. Ухвалою суду від 30.09.2024 позов в частині вимог про визнання права власності на частку доходів, отриманих [PERSON] від підприємницької діяльності з 01.01.2009 по 30.06.2024 залишено без розгляду за клопотанням позивача. В судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав частково, а саме в частині поділу квартири [ADDRESS] , загальною площею 74,9 кв.м. по кожному, в частині поділу блочної теплиці позов не визнав, суду пояснив, що блочна теплиця придбана відповідачкою на біржових торгах як приватним підприємцем та зареєстрована на праві власності нею як за приватним підприємцем, використовується відповідачкою в підприємницькій діяльності, а тому вказане майно не є спільною сумісною власністю, в тому разі якщо суд дійде до висновку, що блочна теплиця є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, просить виділити вказане майно відповідачці зі сплатою на користь позивача грошової компенсації. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши в сукупності докази у справі, встановив наступні обставини справи та відповідні правовідносини. 28.01.1987 [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія [NUMBER] . 02.06.1998 за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 74,9 кв.м., житловою площею 45,9 кв.м., що підтверджується повідомленням Хмельницького БТІ № 742\~459 від 27.09.2023. Згідно висновку про вартість майна станом на 05.07.2024 вартість квартири [ADDRESS] становить 1\~368\~200 грн. 21.11.2000 [PERSON] отримала свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності, про що зроблено запис 16.11.2000 у журналі обліку реєстраційних справ за № 10142. Рішенням Арбітражного суду Хмельницької області від 05.06.2001 справа №11/1830 визнано право власності приватного підприємця [PERSON] на блочну теплицю площею 0,13 га побудовану в 1990 році, адміністративний двоповерховий будинок, цегельний з прохідною, загальною площею 480,6 кв.м. побудований в 1976 році та на паливно-заправочний комплекс з двома заправками бензоколонками, операторською та цистернами ємністю 5м3 3 шт., 18м3 3 шт., які розташовані у [ADDRESS] Згідно реєстраційного посвідчення Хмельницького БТІ від 23.06.2001 блочна теплиця загальною площею 0,13 га та адміністративний будинок з прохідною загальною площею 480,6 кв.м., розташовані по [ADDRESS] зареєстровані за приватним підприємцем [PERSON] . Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04.06.2024 справа № 686/8692/24 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до статті 24 КпШС України (чинна на час придбання подружжям майна) майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном (аналогічна норма міститься і у статті 57 СК України). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (аналогічна норма містилася у статті 22 КпШС України). Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Згідно зі статтею 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Саме такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц. Сам по собі факт того, що майно набуте подружжям у шлюбі зареєстровано на праві власності за одним із подружжя, не спростовує поширення на таке майно правового режиму спільного майна подружжя, оскільки за змістом 60 СК України право спільної сумісної власності на майно виникає у обох з подружжя одночасно. При цьому статтею 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» установлено спростовну презумпцію відомостей, унесених до єдиного державного реєстру. Наведений висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 813/6286/15 (провадження № 11-57апп18), від 06 лютого 2019 року у справі 462/2646/17 (провадження № 11-1272апп18), від 19 червня 2019 року у справі № 826/5806/17 (провадження № 11-290апп19), від 17 червня 2020 року у справі № 826/10249/18 (провадження № 11-771апп19), від 01 вересня 2020 року у справі № 907/29/19 (провадження № 12-17гс20). Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною першою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. [PERSON] не надала належних, допустимих та достатніх доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на спірне нерухоме майно (блочну теплицю), яке було набуто сторонами під час шлюбу, Аргументи представника відповідачки про те, що у спірних правовідносинах право власності позивача, як другого з подружжя, на спірне майно, що використовується відповідачем у підприємницькій діяльності, трансформувалося у право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна (а не право власності на саме майно), є необґрунтованими з огляду на таке. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № № 12-71гс20), вирішуючи питання нібито суперечності правових позицій щодо правового режиму спільного майна подружжя, за рахунок якого утворилося майно приватного підприємства, викладених у постановах Верховного Суду України (Верховного Суду), та з іншого боку позиції, наведеної у Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012 у справі №1-8/2012 за конституційним зверненням Приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України (далі - Рішення Конституційного Суду України), що статутний капітал та майно приватного підприємства є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зазначила, що «проведений аналіз свідчить, що висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України, слід розуміти так: статутний капітал приватного підприємства - юридичної особи або майно приватного підприємства - єдиного майнового комплексу можуть бути об`єктами права спільної сумісної власності подружжя (якщо вони не є об`єктами права особистої власності одного з подружжя). Іншими словами, пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України охоплює два різні випадки: перший - коли майно передано у власність юридичної особи, зареєстрованої як приватне підприємство. Тоді частка в статутному капіталі такої юридичної особи (але не її майно) може належати на праві приватної спільної сумісної власності подружжю; другий - коли йдеться про єдиний майновий комплекс, тобто про підприємство в розумінні статті 191 ЦК України, яке не передане як вклад юридичній особі, а використовується одним з подружжя без створення юридичної особи, зокрема, як фізичною особою - підприємцем. Тоді майно, яке входить до складу підприємства як єдиного майнового комплексу (але не частка в статутному капіталі майнового комплексу, бо майновий комплекс не може мати статутного капіталу), може належати на праві спільної сумісної власності подружжю. За такого розуміння Велика Палата Верховного Суду не вбачає суперечностей між позиціями Верховного Суду (Верховного Суду України) та Конституційного Суду України щодо правового режиму спільного майна подружжя, за рахунок якого утворилося майно приватного підприємства» (пункти 8.45.-8.47. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № № 12-71гс20)). Оскільки блочна теплиця, використовувалася відповідачкою у підприємницькій діяльності без створення юридичної особи, тобто не передавалися у власність юридичної особи, таке майно за встановлених судом обставин, належить на праві спільної сумісної власності подружжю. Зважаючи на диспозитивність цивільного судочинства, зокрема, що саме позивач у межах наданих йому процесуальним законом повноважень наділений правом обирати найбільш дієвий та ефективний для нього спосіб захисту порушених прав, як то у зазначеній справі - визнання права власності на 1/2 частку спірного нерухомого майна в порядку поділу майна подружжя, що не суперечить положенням чинного законодавства. Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Статтею 70 СК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.. Згідно з частиною першою статті 71 СК України майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України). Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню та слід здійснити поділ спільного майна подружжя та визнати за [PERSON] право власності на частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 74,9 кв.м., житловою площею 45,9 кв.м.; частку блочної теплиці площею 0,13 га, побудованої в 1990 році, яка розташована по [ADDRESS] , за [PERSON] частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 74,9 кв.м., житловою площею 45,9 кв.м.; частку блочної теплиці площею 0,13 га, побудованої в 1990 році, яка розташована по [ADDRESS] .

Outcome: approved