Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 24 січня 2009 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано на підставі рішення Путивльського районного суду Сумської області від 14 вересня 2022 року, і вони є батьками [PERSON] , [INFO] . Посилаючись на те, що [PERSON] ще до офіційного розлучення почала проживати окремо від позивача та сина, ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться її успіхами в навчанні, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не спілкується з дитиною в обсязі необхідному для нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не створює умови для отримання нею освіти, а всі питання щодо виховання вирішуються батьком дитини, самостійно без участі та підтримки з боку відповідача, тому просить позбавити відповідача батьківських прав щодо дитини та стягнути з неї понесені судові витрати. Представник відповідачки надала відзив на позов, в якому позов не визнала у повному обсязі, та зазначила, що відповідачка бажає підтримувати стосунки з сином, бачитись з ним та спілкуватись, брати участь у його житті та вихованні. Відповідачка згідно з рішенням Путивльського районного суду Сумської області від 18 жовтня 2023 року сплачує аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу) щомісяця, і станом на серпень 2024 року нею сплачено аліментів на утримання дитини в загальному розмірі 49599 грн. 60 коп., з яких 21217 грн. 84 коп. переплата, тобто за можливості відповідачка сплачує аліменти в більшому розмірі, чим стягнуто за рішенням суду. Разом з тим, відповідачка через спір між нею та позивачем щодо способу участі у вихованні дитини, змушена була звернутись до комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Путивльської міської ради. Рішенням зазначеної комісії встановлено порядок побачень та зустрічей [PERSON] з її сином [PERSON] , але всі спроби спілкуватись з сином та його відвідування закінчувались сварками та заявами позивача про вчинення [PERSON] домашнього насильства відносно нього та їх сина (а.с.21-22). Заслухавши позивача, який позов підтримав, представника відповідачки, яка позовні вимоги не визнала в повному обсязі, представника третьої особи, який не вбачав підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.6). Рішенням Путивльського районного суду Сумської області від 14 вересня 2022 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). Рішенням Путивльського районного суду Сумської області від 6 вересня 2023 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] у розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 липня 2023 року (а.с.24-25). Як вбачається з розрахунків заборгованості зі сплати аліментів про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] , з 13 липня 2023 року по серпень 2024 року сплачено аліментів на суму 49599 грн. 60 коп. Переплата становить 21217 грн. 84 коп. (а.с.31). Згідно з характеристикою №06-08/601 від 21 листопада 2023 року Путивльського ліцею №2 ім.Г.Я.Базими Путивльської міської ради, [PERSON] характеризується добре, зазначено, що він проживає разом з батьком і його вихованням займається батько (а.с.54). Відповідно до характеристики сім`ї, наданої депутатом міської ради, [PERSON] за місцем проживання характеризується позитивно, виховує сина один (а.с.55). Відповідно до висновку психолога з питань ставлення дитини до матері, ступеня розвитку між ними родинних зв`язків від 19 липня 2024 року №09-09/216, вихованням дитини - [PERSON] займається батько - [PERSON] , мати дитини - [PERSON] зі слів батька та сина, покинула їх два роки тому і не приділяє уваги вихованню дитини (а.с.53). Рішенням виконавчого комітету Путивльської міської ради №160 від 14 червня 2023 року «Про затвердження рішення комісії з питань захисту прав дитину виконавчого комітету Путивльської міської ради щодо встановлення побачень та зустрічей [PERSON] з сином [PERSON] » за заявою [PERSON] визначено порядок побачень та зустрічей [PERSON] з її сином [PERSON] (а.с.26). Постановами Путивльського районного суду Сумської області від 27 березня 2023 року та 11 жовтня 2023 року провадження у справах про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення (а.с.28-29,34-35). З акта обстеження житлово-побутових умов проживання здобувача освіти від 17 листопада 2023 року вбачається, що [PERSON] проживає разом з батьком в квартирі [ADDRESS] , яка знаходиться в доброму стані, для дитини створені належні умови для проживання, розвитку, відпочинку та навчання (а.с.56). Відповідно до акта оцінки потреб сім`ї та висновком оцінки потреб сім`ї від 18 липня 2024 року, за місцем проживання дитини по [ADDRESS] встановлено, що мати не бажає забезпечувати потреби дитини (а.с.57-61). Згідно з висновком Виконавчого комітету Путивльської міської ради Сумської області №225 від 11 вересня 2024 року вважається недоцільним позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.7-8). Відповідно до характеристики ФОП [PERSON] від 29 липня 2024 року, зазначено, що [PERSON] працює продавцем непродовольчих товарів з 15 лютого 2024 року. За період роботи на даній посаді зарекомендувала себе як кваліфікований спеціаліст, є відповідальною та цілеспрямованою, має гарні відносини з колективом (а.с.30). Крім того, відповідно до копії довідки про доходи, [PERSON] за період з квітня 2024 року по вересень 2024 року отримала заробітну плату на загальну суму 49230 грн. (а.с.27). Згідно з характеристикою батьківського комітету ліцею №2 ім.Г.Я.Базими Путивльської міської ради зазначено, що [PERSON] за час навчання її сина [PERSON] з 1 по 9 класи зарекомендувала себе як активна громадянка та мати, що підтримує добрі стосунки в колективі та спілкуванні з дітьми. Неодноразово брала участь у громадському житті класу та школи (а.с.32). [PERSON] під час з`ясування судом його думки пояснив, що з матір`ю він не контактує, оскільки вона їх покинула, тому наполягає на позбавленні її батьківських прав. Відповідно до ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч.1,2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч.2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених положень ст.164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Згідно з ч.ч.4, 5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У § 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява №31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено саме на позивача. Посилання позивача на те, що відповідачка після розірвання шлюбу спеціально своєю поведінкою налаштовувала дитину проти себе, щоб дитина залишилася з батьком, є надуманими, оскільки питання про визначення місця проживання дитини вирішується за домовленістю батьків. При цьому доводи представника відповідачки про те, що батько постійно контролює дитину і усуває будь-яку можливість конфіденційного спілкування з матір`ю, на переконання суду, є обґрунтованими, оскільки сам позивач, переказуючи зміст телефонної розмови матері з дитиною, повідомив, що у телефоні дитини був увімкнений гучний зв`язок, а під час візиту матері до дитини він разом з дитиною вийшов на вулицю. Є також обґрунтованими і посилання представника відповідачки на те, що позивача все ще турбують обставини розірвання шлюбу та наявності у відповідачки іншої сім`ї і, налаштовуючи дитину проти матері та перешкоджаючи їх спілкуванню, він намагається досадити відповідачці чи змусити її повернутись, що, на її думку, підтверджується тим, що у відзиві на позовну заяву про розірвання шлюбу він стверджував про можливість збереження сім`ї, що буде відповідати також і інтересам дитини. В судовому засіданні при з`ясуванні думки дитини щодо позбавлення матері батьківських прав дитина акцентувала увагу на тому, що мати їх покинула. Таку ж думку виказує і позивач, зазначаючи, що відповідачка створила іншу сім`ю і до них повертатися не хоче. Суд під час дослідження висновку психолога встановив, що в ході співбесіди дитина зауважила, що мати пішла з сім`ї більше двох років тому і за цей час жодного разу не телефонувала і не приходила. Натомість у судовому засіданні встановлено, і це підтвердив сам позивач, що мати телефонувала і намагалася відвідати дитину за місцем проживання, тобто дитина психологу сказала неправду. Судом також встановлено, що відповідачка зверталась до органу опіки та піклування за встановленням графіку побачень з дитиною. Представник органу опіки та піклування, який брав участь у з`ясуванні обставин під час підготовки матеріалів для надання висновку щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав, повідомив, що особисто спілкувався і з відповідачкою, і з вчителями дитини, і, на його переконання, відповідачка намагається налагодити відносини з дитиною. Суд звертає увагу, що небажання дитини спілкуватися з матір`ю, яке виникло після того, як дитина стала проживати лише з батьком, є неприродним. Таким чином, під час дослідження доказів судом не встановлено не лише достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, а й гострої соціальної необхідності у цьому. Позбавлення відповідачки батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого в ході розгляду справи не встановлено. На переконання суду, відповідачка не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з нею сімейних відносин не відповідає інтересам дитини. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки під час розгляду даної справи не знайшли підтвердження беззаперечними доказами винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов`язками відповідачкою, які б свідчили про її ухилення від виховання дитини і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України, що не відповідатиме інтересам дитини.

Outcome: dismissed