Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Файна Готівка» про захист прав споживачів. У своїй позовній заяві просила суд визнати недійсним Договір позики №255250 від 12.03.2020, укладений між [PERSON] та ТОВ «Файна Готівка». Свою позовну заяву обґрунтувала тим, що 12.03.2020 між Сторонами було укладено кредитний договір № 255250, шляхом підписання Договору надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту у відділенні ТОВ «ФАЙНА ГОТІВКА». Водночас позивачка стверджує, що не підписувала даний кредитний договір. Позаяк цього відповідачем не було повідомлено позивачці всю необхідну інформацію щодо умов договору. На підставі викалденого просить визнати договір недійсним. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 24 грудня 2020 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду 29січня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву з викладенням заперечень проти позовних вимог. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 24 травня 2021 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду справи по суті. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 19 січня 2022 року було вирішено передати матеріали цивільної справи до Полтавського районного суду Полтавської області. Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 02 листопада 2023 року було вирішено передати матеріали цивільної справи до Харківського районного суду Харківської області. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 07 лютого 2024 року справу було прийнято у провадження. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 10 вересня 2024 року було вирішено передати матеріали цивільної справи до Шевченківського районного суду м. Києва. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2025 року справу було прийнято у провадження. Позивачка у судове засідання не прибула про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідач своїх представників в судове засідання не забезпечили, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали, судом встановлено наступне. 12 березня 2020 року між Позивачем та Відповідачем було укладено кредитний договір № 255250, шляхом підписання Договору надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту у відділенні ТОВ «ФАЙНА ГОТІВКА» за адресою: м. Харків, провулок Донецький, буд. 18, відповідно до умов якого Відповідач надав Позивачу ( [PERSON] ) кредит в сумі 7 320,00 грн., які були перераховані на зазначену нею у Заяві банківську платіжну картку, а Позивач зобов?язалась повернути Відповідачу (ТОВ «ФАЙНА ГОТІВКА») надані кредитні кошти до 12.03.2021 року, сплативши проценти за користування кредитом в розмірі 0,8% в день, що на рік становить 292% (у випадку відсутності прострочення по сплаті процентів). Паспорт споживчого кредиту, з яким ознайомилася [PERSON] 12.03.2020 року і поставила свій підпис, містив повну інформацію про суму кредиту, про строк кредитування, про мету кредиту, про спосіб та строк надання кредиту, про процентну ставку, вид процентної ставки, загальні витрати за кредитом, орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом, реальну річну процентну ставку (відсотків річних), кількість та розмір платежів, періодичність внесення (26 платежів, періодичність сплати - 1 раз на 2 тижні), процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов?язання щодо повернення кредиту. ТОВ «ФАЙНА ГОТІВКА» здійснило перерахування коштів T/p[NUMBER] в АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВІ "ТАСКОМБАНК", м. Київ по кредитному договору №255250 від 12.03.2020 року, що був укладений громадянкою [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , далі по тексту - Позичальник) на банківську платіжну картку № [NUMBER] , що була надана/вказана Позичальником під час підписання вищезазначеного кредитного договору. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч.3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов?язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб?єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Крім того, свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. Положеннями ст.638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов?язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов?язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Останні встановлені ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами кредитного договору щодо яких сторони повинні дійти згоди в належній формі виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов?язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Згідно з приписами ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов?язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків. У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов?язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов?язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Проаналізувавши зміст укладеного Позивачем та Відповідачем Договору надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №255250 від 12.03.2020 року, вбачається, що відповідно до п.5.14. цього кредитного договору: «підписуючи даний Договір Позичальник підтверджує, що у відповідності до вимог чинного законодавства України, у чіткій та зрозумілій формі отримав від Кредитодавця у письмовій формі інформацію, зазначену в ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та іншу інформацію, необхідну для свідомого вибору та підписання цього Договору згідно з вимогами чинного законодавства України»; та що відповідно до п.5.15 цього кредитного договору: «підписанням цього Договору Позичальник підтверджує, що примірник укладеного Договору він отримав». Крім того, спірний кредитний договір містить інформацію, як про суму кредиту, так і про детальний розпис його сукупної вартості, дату укладення правочину та процентну ставку, окрім того містить всі істотні умови передбачені законодавством України, Позивач була ознайомлена зі всіма істотними умовами кредитного договору, що підтверджується її підписом в кредитному договорі. Таким чином, спірний договір кредиту підписаний сторонами (Позивачем - [PERSON] ) та Відповідачем - ТОВ «ФАЙНА ГОТІВКА»), які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; Позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому прийняла надані Відповідачем кредитні кошти; Відповідач надав Позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, тому Позивач мала можливість та час безперешкодно ознайомитися з умовами договору, та в разі незгоди з ними відмовитися від підписання договору, в зв?язку з чим доводи Позивача про ненадання відповідачем інформації, яка стосується наданих фінансових послуг, на переконання суду, є безпідставними. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п?ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Суд зауважує, що Позивач в порушення ст.215 ЦК України не надала жодного доказу, щодо підстав визнання відповідних частин Кредитного договору недійсними. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п?ятою та шостою статті 203 ЦК України, а саме, коли: зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин не має необхідного обсягу цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі; недотримано встановленої законом форми правочину; правочин не спрямований на реальне настания правових наслідків, що обумовлені ним. Також Позивач помилково стверджує, що порушено норму Закону України «Про захист прав споживачів» в п.5 ч.2 ст.18, яка встановлює вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п?ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов?язань за договором, що нараховані проценти за користування коштами кредиту за фіксованою ставкою 0,80 % в день є саме такими обставинами. Проте проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК України, мають іншу правову природу ніж неустойка, та не підлягають зміні через неспівмірність із розміром основного боргу чи визнання їх несправедливими (відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»), оскільки такі проценти є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Таким чином, сторонами Кредитного договору досягнуто згоди щодо істотних умов договору, зокрема, щодо розміру кредиту, відсоткової ставки за кредитним договором, а також порядку сплати кредиту. При підписанні цього договору Позивач ознайомилася та погодилася з його умовами, отримала кредит та використала його за цільовим призначенням, тим самим не заперечувала щодо умов Кредитного договору. Оскаржуваний Позивачем Кредитний договір містить усі необхідні умови, і такі умови не суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та «Про споживче кредитування», а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Згідно зі ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов?язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч. 1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов?язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). За таких обставин, враховуючи, що позивачем належних та допустимих доказів, що вказували б на неукладеність кредитного договору, позивачем не надано, тому оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні поданого позову слід відмовити у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного та ст. 15, 16, 640, 1046, 1051, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed