Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-13 00:00:00

До суду 02.12.2024 надійшов позов [PERSON] , поданий в її інтересах адвокатом Соймою І.Ю., до [PERSON] про стягнення аліментів, у якому представник зазначає, що за час проживання одним шлюбом у сторін народилось дві доньки, а третя дитина народилася вже після розірвання шлюбу, позивачка отримує аліменти з відповідача на утримання однієї дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі однієї четвертої заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, які відповідач на сьогоднішній день сплачує, іншим двом дітям відповідач аліменти не сплачує та не надає дружині жодної матеріальної допомоги, що ставить її у важке матеріальне становище, оскільки позивачка не має постійного місця роботи, її доходи є низькими та нестабільними. У зв`язку з викладеним, покликаючись на ст.ст.\~180, 182 Сімейного кодексу України, просить стягнути з відповідача аліменти на утримання трьох неповнолітніх дітей у розмірі однієї другої частки усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду до досягнення дітьми повноліття. Ухвалою від 04.12.2024 відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 16.01.2025, у подальшому судом за заявою представника відповідача було встановлено недоліки позовної заяви та залишено її без руху з наданням позивачу строку для їх усунення, після усунення недоліків судом продовжено розгляд справи, призначено на 24.02.2025, у зв`язку з неявкою сторін відкладено на 04.03.2025, коли суд провів з`ясування всіх обставин справи та перевірку їх доказами, перейшов до стадії ухвалення судового рішення з відкладенням його складання та проголошення на 14.03.2025. Позивачка у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила. Представник позивачки Сойма І.Ю. у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач, до суду не зявився, натомість його представник - адвокат Телегазій\~В.І. подав відзив на позовну заяву, у якому вказав виключно на процесуальні недоліки позову, по суті його не висловився. Просив позов залишити без розгляду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, оскільки на його думку позов подано особою, яка не має повноважень на ведення справи, при цьому ствердив, що представник позивача - адвокат Сойма І.Ю. нібито представляв відповідача Осташа І.Ю. в іншій цивільній справі, однак жодних доказів такого представництва суду не надав. Представник позивачки Сойма І.Ю. факт представництва інтересів [PERSON] заперечив, за таких обставин підстави для залишення позову без розгляду відсутні. Відповідно до п.п. 2, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Частиною 3 ст. 131 ЦПК України передбачено, що у разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Дослідивши матеріали справи і оцінивши їх у сукупності та взаємозв`язку, суд встановив такі обставини. Сторони уклали шлюб 14.02.2012 у виконавчому комітеті Верхньоводянської сільської ради Рахівського району Закарпатської області, актовий запис за № 9. Від шлюбу у них народилося двоє дітей - доньки [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 29.01.2013 та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 21.10.2020. Надалі, шлюб між сторонами розірвано постановою Закарпатського апеляційного суду від 04.04.2022 (справа №\~305/790/21), яка набрала законної сили того ж дня, а [INFO] у [PERSON] народився син [PERSON] , батьком якого відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 08.04.2022 та витягу з реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статтей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України від 28.11.2024 також є відповідач [PERSON] . Відповідно до судового наказу Рахівського районного суду від 02.06.2021 у справі №\~305/978/21 з відповідача, починаючи з 31.05.2021, стягуються аліменти на утримання однієї дитини - дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі однієї чверті заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, які відповідач сплачує. На даний час діти проживають з матір`ю та перебувають на її повному утриманні, відповідач на утримання інших двох дітей - дочки [PERSON] та сина [PERSON] аліменти не сплачує. Позивачка ствердила, а відповідач не заперечив, що він не надає колишній дружині жодної додаткової матеріальної допомоги, що ставить її у важке матеріальне становище, оскільки позивачка не має постійного місця роботи, її доходи є низькими та нестабільними, а відповідач є молодим, працездатним, здоровим чоловіком, тривалий час проживає у Чеській Республіці та має високооплачувану стабільну роботу. Відомості про доходи сторін, розмір аліментів, які щомісячно сплачує відповідач на користь позивачки, а також наявність у відповідача на утриманні інших неповнолітніх дітей суду не надані. Згідно з ч. 1\~ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч. 3\~ст. 181 СК України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів, відповідно до ст. 182 СК України, суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Частиною 1 статті 182 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Разом з тим, факт відсутності у батька або матері можливості надавати дітям відповідного розміру утримання не є у переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дітей, проте, безумовно, враховується судом при визначенні розміру аліментів. Відповідно до вимог ст.ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, ч. 9 ст. 7 СК України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Визначаючи розмір стягуваних аліментів, суд враховує матеріальне становище сторін та малолітніх дітей, та те що сторони не змогли добровільно досягнути згоди про розмір сплачуваних аліментів, а також, що обов`язок утримувати дітей покладається рівною мірою на матір і батька. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. При цьому, на підставі ч. 1 ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тобто у даному випадку з 02.12.2024, та з того ж дня необхідно припинити стягнення аліментів на підставі судового наказу Рахівського районного суду Закарпатської області від 02.06.2021. Згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає до негайного виконання. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приходить до таких висновків. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати. Тому у даному випадку судовий збір у розмірі 1\~211,20 грн слід стягнути з відповідача на користь держави. Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; і поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). З огляду на зазначене, положеннями ст. 137 ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи. Подібні правові висновки викладені у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц. Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Верховний Суд у Постанові від 10.06.2021 у справі № 820/479/18 зазначив, що як вказано у Рішенні Конституційного Суду України № 23рп/2009 від 30.09.2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При цьому необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі №922/2685/19 зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved