Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини. В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що 21.10.2004 [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 травня 2023 року у справі №607/1365/23. Від шлюбу у сторін народилася дитина [PERSON] 20 січня 2023 року відповідачка [PERSON] разом із малолітньою донькою [PERSON] виїхали за кордон. Рішенням Відділення з сімейних справ Високого суду юстиції Англії та Уельсу від 01 грудня 2023 року у справі №РБ23Р00307, що набрало законної сили 01 грудня 2023 року, наказано дитину [PERSON] (дата народження: [INFO] ), відповідно до статті 12 Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року матір`ю-відповідачкою, в примусовому порядку повернути до України. На даний час відповідачка [PERSON] разом із малолітньою донькою [PERSON] , на виконання вищевказаного рішення суду повернулася в Україну, однак позивачу [PERSON] не відомо місце їх фактичного проживання. Після того як відповідачка [PERSON] разом із малолітньою донькою [PERSON] виїхали за кордон, вона усілякими способами перешкоджає спілкуванню позивачу [PERSON] із малолітньою донькою. При цьому жодних причин і мотивів відповідачка не повідомляє позивачу. На неодноразові прохання надати позивачу можливість побачитись чи поспілкуватися з малолітньою донькою відповідачка відмовляє. Позивач [PERSON] має постійне місце проживання в житловому будинку по [ADDRESS] , де до часу виїзду за кордон постійно проживала відповідачка [PERSON] разом із їх малолітньою донькою [PERSON] . Позивач [PERSON] має постійне місце проживання та роботу, де характеризується позитивно, на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває, до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів не притягувався. Позивач [PERSON] цілковито усвідомлює свій батьківський обов`язок приймати участь у вихованні малолітньої доньки [PERSON] , а як людина, яка має почуття, він має дуже велике бажання виховувати свою дитину, спілкуватися з нею, віддаючи своє тепло і батьківську любов. Жодних обставин, які б давали підстави вважати, що спілкування позивача [PERSON] із малолітньою донькою [PERSON] спричинить їй шкоду не існує. Створення перешкод відповідачкою [PERSON] позивачу [PERSON] у спілкуванні з малолітньою донькою [PERSON] та у її виховані порушує не тільки його права як батька, а в першу чергу порушує права та суперечить інтересам малолітньої дитини. У зв`язку з не досягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та зобов`язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у вихованні та спілкуванні з малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] . Визначити спосіб участі [PERSON] у спілкуванні та вихованні малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , шляхом встановлення графіку побачень та спілкування батька з дитиною: кожного понеділка, середи та п`ятниці з 17 години до 21 грудня за межами місця проживання дитини та без присутності матері та інших осіб; кожної першої та третьої суботи, другої та четвертої неділі місяця з 9 год по 21 годину за межами місця проживання дитини та без присутності матері та інших осіб; зустрічі у день народження [PERSON] та день народження його матері (бабусі по лінії батька) за межами місця проживання дитини та без присутності матері та інших осіб; зустрічі у день народження [PERSON] , [INFO] , та святкові дні; забезпечення можливості безперешкодного спілкування з дитиною [PERSON] , [INFO] , через телефонний зв`язок; забезпечення можливості відвідувати дитину [PERSON] , [INFO] , під час хвороби. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримує та просить його задовольнити з підстав та обґрунтувань, викладених у ньому. Відповідач подала відзив на позов у якому позовні вимоги не визнала повністю і заперечує щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову. Виходячи з того, що [PERSON] разом з малолітньою донькою [PERSON] тривалий час перебувала за кордоном, оскільки змушена була виїхати за межі України з метою збереження власного життя і здоров`я, а також життя, здоров`я та безпеки дитини, причиною чого стали постійні погрози, фізичне та психологічне насилля, яке щодо [PERSON] систематично вчиняв чоловік [PERSON] в присутності їх малолітньої дитини. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилається на Рішення Відділення з сімейних справ Високого суду Англії та Уельсу у справі № РБ23Р00307 від 01.12.2023 року, яким зобов`язано дитину [PERSON] повернути в Україну в примусовому порядку в рамках Гаазької конвенції. Разом з тим, у вказаному рішенні іноземного суду, а саме, в частині додаткової постанови «Додатку А», яка долучена до позовної заяви, [PERSON] встановлено ряд заборон та обов?язків відносно [PERSON] , а саме, заборонено застосовувати насильство, переслідувати, надокучати, цькувати та іншим чином здійснювати шкоду, тощо. З огляду на встановлення судовим рішенням відповідних заборон та обмежень, отже даний документ свідчить про наявність таких обставин та підтверджує той факт, що позивач здійснював насильство відносно своєї колишньої дружини. З огляду на вказане варто зазначити, що спілкування дитини з батьком може негативно відобразитися на психоемоційному та морально-етичних станах дитини, ураховуючи той факт, що під час спільного проживання позивача, відповідача та дитини, мали місце прояви агресії та схильність до вчинення насильства зі сторони позивача, що негативно позначилось на психологічному стані як матері, так і дитини. Тому, вважає за недоцільне встановлення графіку побачень [PERSON] разом з донькою, поки існує загроза здійснення насилля зі сторони позивача та поки дитина є малолітньою та не здатна самостійно протистояти негативному впливу, тому в задоволенні позову слід відмовити. Представник відповідача у судовому засіданні просить відмовити у задоволенні позову, з підстав та обґрунтувань викладених у відзиві на позов. Правом на подання відповіді на відзив позивач не скористався. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради не подав пояснення на позов, у судове засідання не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи у його відсутності. При розгляді справи судом учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду відкрито провадження у справі. Перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов наступного висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів та застосованих норм права. Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 21 жовтня 2004 року позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] уклали шлюб, який розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 травня 2023 року у справі №607/1365/23, що набрало законної сили після його перегляду в апеляційному порядку 4 вересня 2023 року згідно постанови Тернопільського апеляційного суду від 4 вересня 2023 року. Від даного шлюбу у сторін народилася дитина [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 29 березня 2023 року. Згідно рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради (Комісії з питань захисту дітей) від 28 квітня 2023 року №106, вирішено вважати недоцільним встановлення участі у вихованні дитини та у разі потреби порядку побачень з дитиною [PERSON] [INFO] , батька [PERSON] у зв`язку з перебуванням дитини разом з матір`ю за межами України та рекомендовано батькові повернутися до розгляду даного питання після повернення [PERSON] разом з донькою [PERSON] [INFO] , на територію України. Рішенням Відділення з сімейних справ Високого суду юстиції Англії та Уельсу від 01 грудня 2023 року у справі №FD23Р00307, що набрало законної сили 01 грудня 2023 року, наказано дитину [PERSON] (дата народження: [INFO] ), відповідно до статті 12 Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року матір`ю-відповідачкою, в примусовому порядку повернути до України. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] разом із малолітньою донькою [PERSON] , на виконання вищевказаного рішення суду повернулися і проживають на даний час в Україні, за адресою [ADDRESS] . Відповідно до листів Головного управління Національної поліції в Тернопілдьській області №П-21/6/01-23 від 05.10.2023, №П-22/6/01-23 від 05.10.2023, [PERSON] до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої та не погашеної судимості не має, в розшуку не перебуває. Згідно з довідок КП «Тернопільський обласний медичний центр соціально небезпечних захворювань» ТОР від 29.03.2023, на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває. [PERSON] працює на посаді менеджером з розвитку у ПП «Продекспорт» та характеризується позитивно, що стверджується характеристикою та довідкою, виданою ПП «Продекспорт». Суд не приймає до уваги як доказ пояснення [PERSON] , який є не допустимий. Судом встановлено, що дитина [PERSON] проживає з матір`ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] та закінчила КЗ «Луцький заклад дошкільної освіти (ясла-садок) №16 Луцької місткої ради. Також відвідує заняття з образотворчого мистецтва в студії «Чарівний пензлик» та заклад дошкільної освіти Happy Kids Club. Позивач як на підставі заявлених вимог просить позов задовольнити з підстав, наведених в ньому, оскільки відповідач чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, однак суд погоджується частково з такими аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування. Згідно із ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом положень частин сьомої, восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до статті 3, статті 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Положеннями частини першої статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України» передбачено, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. У частині четвертій статті 10 ЦПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Отже, обов`язки щодо забезпечення розвитку дитини покладаються на обох батьків, кожен з батьків зобов`язаний приймати участь у вихованні дитини не епізодично, а постійно, характер таких зустрічей не повинен носити формальний характер, а між батьками та дитиною повинен існувати систематичний психоемоційний контакт, при цьому слід дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини. Виховання та розвиток дітей є обов`язком батьків відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини та мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства (ст. 151 СК України). Відповідно до ч. 2, 3 ст. 157 Сімейного кодексу України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Таким чином, законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини. У іншого з батьків виникає зустрічний обов`язок не чинити цьому перешкоди. Згідно статті 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Як вбачається з висновку органу опіки та піклування Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у вихованні малолітньої дитини [PERSON] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 1925 від 18 грудня 2024 року, встановлено порядок участі батька [PERSON] у вихованні дитини [PERSON] , [INFO] , а саме: кожної І, III суботи місяця з 11:00 год. до 14:00 год.; кожної II, IV неділі місяця з 11:00 год. до 14:00 год. Побачення повинні відбуватися у місцях культурно-розважального характеру, за бажанням дитини та в присутності матері дитини. Інші побачення з дитиною повинні відбуватися за домовленістю міх батьками та за бажанням дитини. Згідно зі ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Також, згідно зі ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини. У судовому засіданні сторони, як позивач, так і відповідач не заявляли клопотання про допит дитини у судовому засіданні. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - СЄПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Судом встановлено, що між сторонами склалися стосунки, які позбавляють можливості позивача спілкуватися з дитиною. У більшості випадків потреба втручання держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо їх участі у вихованні дітей обумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанням винайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах своїх дітей. Правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостро-емоційними і мінливими стосунки між батьками, отже остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки. З урахуванням того, що ненадання відповідачем згоди у спілкуванні позивача з дитиною та його участі у вихованні дитини є порушенням права позивача на здійснення своїх особистих немайнових прав щодо дитини (права на особисте спілкування), суд вважає, що позовні вимоги в частині усунення перешкод позивача в спілкуванні та вихованні дитини, та визначення його способу участі у вихованні дитини підлягають до задоволення. Інший висновок суду може позбавити дитину родинних зв`язків з батьком, любові та турботи з боку останнього, що суперечить приписам Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року. Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлено, що позивач, який є батьком дитини, піклується про дитину, активно і стабільно проявляє бажання щодо участі у вихованні та спілкуванні із дитиною, позитивно характеризується, є матеріально забезпеченою людиною та має належні житлові умови. Відносини між сторонами емоційно напружені, в переважній більшості закінчуються словесними перепалками та конфліктами, а тому суд зазначає, що особисті конфлікти між сторонами не повинні порушувати інтереси дитини, визначивши спосіб участі батька у вихованні дитини, що не суперечить інтересам саме дитини. Жодних обставин або належних чи допустимих доказів, які б унеможливлювали право батька на спілкування із дитиною, чи обставин, які б свідчили про спілкування батька з дитиною, яке перешкоджало б нормальному розвитку дитини, судом не встановлено, відповідачем не доведено, а матеріали справи таких доказів не містять. Відповідач чинить перешкоди позивачу в спілкуванні з дитиною, які виникають через дні та години побачення. За таких обставин, враховуючи фактичні обставини справи, з урахуванням найкращих інтересів дитини, з метою забезпечення її сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку та можливістю спільного спілкування з батьком, вік дитини, стану здоров`я, розпорядок дня і ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, суд дійшов висновку, що слід усунути перешкоди [PERSON] , [INFO] , в спілкуванні з дитиною [PERSON] , [INFO] , з боку матері [PERSON] , [INFO] , шляхом визначення батькові дитини [PERSON] , наступних способів спілкування з дитиною [PERSON] : кожного вівторка, четверга місяця в часовий проміжок з 17:30 години до 21:00 години, кожної неділі місяця в часовий проміжок з 10:30 години до 17:30 години, 03 грудня кожного року, в часовий проміжок з 17:30 години до 21:00 години, в інші дні та години місяця спілкування можуть відбуватися за попередньою домовленістю між батьками [PERSON] та [PERSON] , або за допомогою сервісу зв`язку або відеозв`язку через програми Telegram, Viber, WhatsApp, Zoom, Skype. Побачення та спілкування з дитиною повинні відбуватися, за згодою дитини, без присутності матері [PERSON] ,в місцях культурно - розважального характеру, призначених для повноцінного відпочинку дітей, з обов`язковим здійсненням повернення дитини за місцем проживання матері [PERSON] , або за місцем визначеним [PERSON] . В іншій частині позовних вимог, слід відмовити, оскільки визначений способів спілкування з дитиною [PERSON] є достатнім та справедливим, в частині духовного та фізичного розвитку, віку, стану здоров`я дитини, розпорядку дня, відносин між батьками, при цьому суд враховує, що мати також має право спілкуватися та виховувати дитину. При цьому суд зазначає, що судовому захисту підлягають припинення суб`єктивних порушених прав, відновлення порушених прав та охоронюваний інтересу, а в майбутньому позивач не позбавлений можливості в подальшому вирішити питання щодо зміни способу його участі у вихованні дитини з урахуванням її віку, стану здоров`я, зміни ставлення дитини до нього, укріпленням психоемоційного зв`язку та формуванням довірливих стосунків між ними. Суд, вважає, що слід зобов`язати [PERSON] , не порушувати графік спілкування з дитиною [PERSON] , придбати та передати [PERSON] , мобільний пристрій з підтримкою зв`язку або сервісу відеозв`язку через програми Telegram, Viber, WhatsApp, Zoom, Skype, з постійною оплатою послуг зв`язку та інтернету, приділяти дитині увагу і турботу, виховувати її, навчати, матеріально допомагати та слідкувати за станом її здоров`я. Також слід, зобов`язати [PERSON] , поважати батьківські права [PERSON] , здійснювати передачу дитини у визначені дні та години, повідомити місце повернення дитини, організовувати спілкування дитини за попередньою їх згодою в режимі зв`язку або відеозв`язку через програми Telegram, Viber, WhatsApp, Zoom, Skype та не чинити перешкоди у спілкуванні [PERSON] з дитиною [PERSON] . Посилання представника відповідача на обставини справи, що позивач вчиняв насильство відносно відповідача, суд не приймає до уваги, оскільки будь-яких належних доказів відповідачем не було подано та судом не отримано. Щодо інших доводів позивача та відповідача у справі, викладених в обґрунтування власних правових позицій по наявному спору, то суд не вбачає підстав для надання таким оцінки у межах розглядуваного спору, оскільки вищенаведені аргументи суду у даному рішенні, на думку суду, є самостійною та достатньою підставою для висновку про необґрунтованість позовних вимог. Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд звертає увагу на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Щодо стягнення судових витрати, суд зазначає наступне. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи . До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати , в тому числі: 1) на професійну правничу допомогу. Згідно статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин, суд вважає, що підлягають стягненню з відповідача в користь позивача сплачений судовий збір. На підставі наведеного,

Outcome: partial