Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

19 жовтня 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недостовірною і такою, що порушує його честь, гідність та ділову репутацію інформацію, поширену [INFO] [PERSON] , [INFO] , (ім`я в «Fecebook» - [PERSON] ), в соціальній мережі «Fecebook» в групі «Наша Шевченківська ОТГ», а саме пост з текстом « [PERSON] колишній директор клубу села Шевченкове Миколаївської області здає позиції наших військ рашистам»; зобов`язати відповідача спростувати розміщену нею неправдиву інформацію щодо нього шляхом розміщення у п`ятиденний строк після ухвалення рішення суду публікації у вигляді відео-звернення та текстовому варіанті зі своєї сторінки, а також групі « [INFO] », в соціальній мережі «Fecebook» за таким змістом: «Я, [PERSON] , жителька села Шевченкове Миколаївського району Миколаївської області, вчитель Шевченківського ліцею, [INFO] , в соціальній мережі «Fecebook», в групі «Наша Шевченківська ОТГ» (адміністратор [PERSON] ) опублікувала пост, в якому безпідставно обмовила жителя мого села [PERSON] у здачі позицій ворогові. Мої звинувачення виявилися упередженими, я визнаю свою помилку, тому вибачаюсь перед [PERSON] та його рідними за свої дії, адже мій вчинок ніс загрозу їх життю та спричинив незаслужених страждань» та стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у сумі 150 000,00 грн і витрати на правничу допомогу у сумі 15 000,00 грн. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що [INFO] відповідачем [PERSON] , було підготовлено та оприлюднено в соціальній мережі «Facebook» в загальнодоступній соціальній групі «Наша Шевченківська ОТГ» пост із інформацією про те, що позивач [PERSON] здає позиції українських військових агентам країни агресора, який містить відверто недостовірну та негативну інформацію відносно нього, чим порушено його немайнові права на честь та гідність і ділову репутацію. Виходячи із того, що пост розміщено користувачем під ім`ям « [INFO] », який використовує [PERSON] , особою, яка дійсно розмістила й поширила наведену інформацію у соціальній групі є відповідач. Вказує, що інформація, яку розмістила [PERSON] не відповідає дійсності, не підтверджена жодними доказами дійсного вчинення позивачем означених дій. Згаданий допис є спеціально створений відповідачем, який спрямований на приниження соціальної ролі. Наведена відповідачем інформація є неправомірним поширенням у соціальній мережі про вчинення фізичною особою дій, що можуть охоплюватися складом кримінального правопорушення та безпосередньо ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача як добропорядного і законослухняного громадянина. Поширена інформація стала відома для широкого кола осіб і негативно вплинула на ділову та громадську репутацію позивача, оскільки на його адресу надходили погрози щодо розправи з ним, в тому числі й на заклик від відповідача. Вважає, що поширеною інформацією йому завдана моральна шкода, яка виразилася в сильних душевних хвилюваннях позивача та його родини, які змушені були протягом тривалого часу відчувати на собі негативні наслідки вказаної публікації, негативні коментарі недоброзичливців, принизливих образ у їхню сторону, а тому звернувся до суду із цим позовом. Ухвалою суду від 14 листопада 2023 року провадження у справі відкрито, розпочато підготовче провадження. 11 грудня 2023 року відповідач, скориставшись своїм правом у визначений законом строк надала до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги позивача не визнала та просила у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що вона не є автором вказаної публікації та оскільки сторінка користувача під ім`ям « [INFO] » їй не належить. Також посилалася і на необґрунтованість заявленого до відшкодування розміру моральної шкоди. Оскільки матеріали справи не містять доказів причетності [PERSON] до розповсюдження відомостей про [PERSON] просила в позові відмовити. 14 грудня 2023 року представником позивача через систему «Електронний суд» подано відповідь на відзив, у якому [PERSON] посилаючись на докази, що долучені до матеріалів позову вказувала про підтвердження тієї обставини що сторінка користувача під ім`ям « [INFO] » належить саме [PERSON] 19 лютого 2024 року від представника відповідача адвоката Одинцової В.І. надійшло клопотання про застосування строків позовної давності, з огляду на те, що подія яка є предметом даного судового розгляду мала місце у березні 2022 року, тоді як з позовом [PERSON] звернувся у жовтні 2023 року, тобто з пропуском строку позовної давності. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Ткачук Г.М. заявлені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав вказаних у позові та поданих до суду додаткових поясненнях. Представник відповідача [PERSON] адвокат Одинцова В..В. в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнала з мотивів викладених у відзиві та просила в позові відмовити. Заслухавши вступні слова учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши досліджені по справі докази в їх сукупності, суд дійшов наступного. Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Стаття 15 ЦК України визначає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Ураховуючи викладене та беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу з іншого боку. Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на звернення до суду з позовом про захист її гідності, честі та ділової репутації. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] послався на те, що [INFO] відповідачем [PERSON] було підготовлено та оприлюднено в соціальній мережі «Facebook» недостовірну інформацію відносно нього. Оцінюючи надані суду докази, встановлено, що дійсно 18 березня 2022 року в соціальній мережі «Facebook» в загальнодоступній соціальній групі « [INFO] » користувачем під ім`ям « [INFO] » розміщено пост із інформацією про те, що [PERSON] здає позиції українських військових агентам країни агресора. Коментарі до вказаного повідомлення, в тому числі й від особи на ім`я « [PERSON] » містили заклики до вчинення насильницьких дій відносно [PERSON] за вчинення останнім інкримінованих йому у цьому пості діянь. Оскільки користувач « [INFO] », який входить до соціальної групи «Наша Шевченківська ОТГ» за відомостями позивача та його знайомих використовується [PERSON] , [PERSON] звернувся до з позовом саме до неї, як особи, яка поширила на його думку недостовірну інформацію про нього. У такий спосіб зазначена інформація була доведена до відома невизначеного кола осіб - користувачів мережі Інтернет та саме вказану інформацію [PERSON] просить визнати недостовірною і такою що порушує його честь, гідність та репутацію. У свою чергу [PERSON] , заперечуючи проти позовних вимог [PERSON] посилалася на те, що вона не є користувачем сторінки під ім`ям « [PERSON] », тому відповідно не поширювала інформацію про [PERSON] , а тому вважала, що позов до неї пред`явлено безпідставно. Оцінюючи доводи відповідача [PERSON] щодо того, що сторінка в соціальній мережі «Facebook» в загальнодоступній соціальній групі « [INFO] » під ім`ям « [INFO] » їй не належить, судом досліджено надані позивачем скріншоти із соціальної мережі «Facebook», зокрема зі сторінки [PERSON] , на якій зафіксовано фото відповідача [PERSON] з особою користувача на ім`я « [PERSON] », на якому зафіксовано відмічення на фото користувача на ім`я « [PERSON] », фото якої відповідає особі відповідача та користувача на ім`я « [PERSON] », що підтверджує доводи позивача належності цієї сторінки саме [PERSON] . З метою підтвердження доводів позивача, щодо належності сторінки в соціальній мережі «Facebook» з ім`ям користувача « [INFO] » саме [PERSON] , за клопотанням позивача у судовому засіданні були допитані свідки. Так, допитана у судовому засіданні 22 квітня 2024 року свідок [PERSON] пояснила, що їй відомо про пост [PERSON] з інформацією що стосується [PERSON] зі слів інших осіб. Однак вказує, що до початку військових дій [PERSON] повідомляла їй що сторінка у соціальній мережі «Facebook» під ім`ям користувача « [INFO] » належить саме їй, та з цим користувачем вона вела переписку, вважаючи її належною саме [PERSON] . Свідок [PERSON] , що допитаний у цьому ж судовому засіданні пояснив, що перебуває на посаді дільничного офіцера поліції с. Шевченкове. Після початку бойових дій на території Миколаївського району перебувавав на території с. Шевченкове. Після розміщення посту у групі про причетність [PERSON] до діяльності проти Збройних Сил України, йому зателефонував позивач і повідомив про вказані обставини, так як вважав цю інформацію недостовірною та при перевірці на блок посту у нього можуть виникнути проблеми. Свідок зателефонував чоловікові [PERSON] та попрохав видалити опубліковану інформацію, на що останній відмовився, пославшись на необхідність перевірки [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що 16 березня 2022 року вона виїхала з позивачем до м. Миколаєва через бойові дії, що проходили безпосередньо на території с. Шевченкове. В подальшому їм зателефонувала родичка позивача яка повідомила про пост, викладений у соціальній мережі «Facebook», після чого на їхню адресу почали приходити погрози від сторонніх осіб. Свідок [PERSON] , допитана в судовому засіданні 25 вересня 2024 року пояснила, що пост, викладений у соціальній мережі «Facebook», з приводу якого подано позов, їй надіслала знайома у соціальній мережі «Facebook», яка у свою чергу є у друзях відповідача у цій соціальній мережі та повідомила, що саме [PERSON] є автором викладеного посту. Свідок [PERSON] у судовому засіданні 25 вересня 2024 року пояснила, що бачила пост, що стосується [PERSON] на сторінці [PERSON] у соціальній мережі «Facebook» з якою у цій соціальній мережі у них наявне спільне фото. Крім того, допитана у судовому засіданні 04 березня 2025 року свідок [PERSON] показала, що раніше працювала журналістом в регіональній телерадіокомпанії «Суспільне Миколаїв». 01 вересня 2023 року на офіційну сторінку телерадіокомпанії надійшло повідомлення від користувача під ім`ям « [INFO] » зі звинуваченням на її адресу у висвітленні неправдивої інформації. Вказане повідомлення містило інформацію щодо прізвища та імені особи, яка його написала, а саме « [PERSON] ». Зазначене повідомлення надіслано керівництву телерадіокомпанії, оскільки тільки вони мали доступ до перегляду повідомлень такого змісту. Після надходження цього повідомлення свідку [PERSON] зателефонувала шеф-редактор та повідомила, що ввечері буде розмовляти по телефону з [PERSON] з приводу поданої нею скарги та надіслала зміст цього повідомлення, яке долучено позивачем до матеріалів справи. За викладеного, досліджені судом докази у сукупності підтверджують доводи позивача [PERSON] , щодо оприлюднення в соціальній мережі «Facebook» в загальнодоступній соціальній групі «Наша Шевченківська ОТГ» посту із інформацією про те, що позивач [PERSON] здає позиції українських військових агентам країни агресора саме [PERSON] . Доводи представника [PERSON] адвоката Одинцової В.І., щодо того, що у соціальній мережі «Facebook» наявні низка осіб під ім`ям користувача « [INFO] » судом сприймається критично з огляду на наявність на цих сторінках відомостей про місце проживання осіб у користуванні яких вони перебувають. На думку суду є нелогічними доводи адвоката, що особи зареєстровані під ім`ям користувача « [INFO] » в м. Одеса, м. Харкові та інших населених пунктах поза межами Миколаївської області є учасниками загальнодоступної соціальної групи «Наша Шевченківська ОТГ» та від імені [PERSON] здійснюють переписку з мешканнями с.Шевченкове Миколаївського району Миколаївської області. При цьому, судом враховується і та обставина, що після звернення [PERSON] до суду з цим позовом, сторінка користувача в соціальній мережі «Facebook» з ім`ям « [INFO] », яка була учасником загальнодоступної соціальної групи « [INFO] » була видалена, що свідчить про намагання відповідача приховати дійсні відомості обставин при яких відбулося розміщення інформації стосовно [PERSON] . З огляду на вищевказане, суд вважає доведеною ту обставину, що пост з текстом « [PERSON] колишній директор клубу села Шевченкове Миколаївської області здає позиції наших військ рашистам» було підготовлено та оприлюднено в соціальній мережі «Facebook» в загальнодоступній соціальній групі « [INFO] » саме [PERSON] . Що стосується позовних вимог [PERSON] про визнання недостовірною та такою, що порушує права позивача на повагу до його гідності, честі та ділової репутації суд дійшов наступних висновків. Статтею 3 Конституції України, статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його честі і гідності. Честь і гідність фізичної особи є недоторканними. У разі порушення цих прав фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її честі і гідності. У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно із частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Звертаючись з цим позовом до суду [PERSON] вказував на те, що твердження [PERSON] , яке зазначене у розміщеному нею пості 18 березня 2022 року не відповідають дійсності, та містять відомості про вчинення ним дій, яких він не вчиняв, тому поширена інформація є недостовірною. Оцінюючи дані доводи [PERSON] , суд погоджується з даними твердженнями позивача з огляду на таке. Як встановлено судом, [INFO] [PERSON] , було підготовлено та оприлюднено в соціальній мережі «Facebook» в загальнодоступній соціальній групі «Наша Шевченківська ОТГ» пост із інформацією про те, що позивач [PERSON] здає позиції українських військових агентам країни агресора з наступним текстом «Ткачук Володимир колишній директор клубу села Шевченкове Миколаївської області здає позиції наших військ рашистам». Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування. Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Отже, суду слід розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»). З урахуванням обставин справи та контексту поширеної інформації щодо [PERSON] суд вважає що відповідачем було поширено інформацію про факт вчинення [PERSON] дій, які містять у собі й об`єктивну сторону кримінального правопорушення, передбаченого особливою частиною КК України, оскільки поширена інформація містила безспірні твердження про достовірні факти вчинення ним дій про здачу позицій українських військових агентам країни агресора. Під час перевірки обставин справи щодо недостовірної інформації судом досліджено надані позивачем докази, зокрема відповіді від уповноваженої посадової особи ВП №4 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області від 30 березня 2022 року, 04 та 06 жовтня 2023 року, з яких вбачається, що [PERSON] звертався до уповноваженого органу поліції з питанням надання правової оцінки дописам [PERSON] та за наслідками перевірки його звернень встановлено відсутність складу кримінального правопорушення, та відповідно наявність між сторонами цивільно-правових відносин. При цьому, з огляду на те, що відомостями про поширену інформацію володіли працівники правоохоронного органу, то указана обставина була ретельно перевірена та в разі її підтвердження до позивача мали б бути застосовані заходи кримінально-правового характеру. З огляду на те, що відомості зазначені [PERSON] у її пості від 18 березня 2022 року підтвердженими не були, суд дійшов висновку, що вказані твердження не відповідають дійсності та не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а відповідачем інших доказів, які б спростували твердження позивача, суду не надано. Відповідач не переконався у достовірності поширеної ним інформації, хоча був зобов`язаний це зробити, а відтак його дії в цій частині є винними. Таким чином, суд вважає, що спірна інформація містить саме недостовірні дані, а не оціночні судження, оскільки, не містить алегорій, сатири, гіпербол тощо. Крім того, аналіз вказаної інформації вказує на те, що у ній висловлено не оціночне суб`єктивне судження відносно позивача, не особисте відношення автора до неї, а стверджується щодо об`єктивних чітко висловлених фактів, які можуть бути перевіреними. Крім того, дана інформація містить звинувачення [PERSON] у вчинення кримінально-караних дій, а дописи під опублікованим постом містять заклики [PERSON] до розправи над позивачем. Відтак, з урахуванням наведеного судом встановлено, що поширена інформація стосовно [PERSON] нічим не підтверджується, є недостовірною та носить негативний характер щодо нього. Вищевикладена інформація не має статусу офіційної, не підтверджена обвинувальним вироком суду чи судовим рішенням у цивільній справі, а відтак позов підлягає задоволенню в частині вимог щодо визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] . Оцінюючи обраний [PERSON] спосіб захисту його права, зокрема шляхом зобов`язання відповідача спростувати розміщену нею неправдиву інформацію щодо нього шляхом розміщення у п`ятиденний строк після ухвалення рішення суду публікації у вигляді відео-звернення та текстовому варіанті зі своєї сторінки, а також групі « [INFO] », в соціальній мережі «Fecebook» за таким змістом: «Я, [PERSON] , жителька села Шевченкове Миколаївського району Миколаївської області, вчитель Шевченківського ліцею, [INFO] , в соціальній мережі «Fecebook», в групі «Наша Шевченківська ОТГ» (адміністратор [PERSON] ) опублікувала пост, в якому безпідставно обмовила жителя мого села [PERSON] у здачі позицій ворогові. Мої звинувачення виявилися упередженими, я визнаю свою помилку, тому вибачаюсь перед [PERSON] та його рідними за свої дії, адже мій вчинок ніс загрозу їх життю та спричинив незаслужених страждань», суд не може у повній мірі погодитися з його вимогами, з огляду на наступне. За змістом позовної вимоги [PERSON] вбачається. що останній з метою захисту свого права просить суд покласти на відповідача обов`язок публікації у вигляді відео-звернення та текстовому варіанті зі своєї сторінки зі спростуванням раніше поширеної недостовірної інформації та водночас містить вимоги про зобов`язання [PERSON] принести вибачення йому та його родині. У свою чергу, частина четверта статті 277 ЦК України передбачає, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. У пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено: «Відповідно до статті 19 Конституції України (254к/96-ВР) правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК ( 435-15). Разом із тим, не суперечить закону визнання судом мирової угоди, за умовами якої сторони як спосіб захисту гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи передбачають вибачення перед потерпілим». Зазначене узгоджується із прецедентною практикою Європейського суду з прав людини у рішеннях від 25 травня 2011 року (заява № 33014/05) у справі «Редакція газети «Правовоє дєло» та Штекель проти України», Верховного Суду України у рішенні від 18 листопада 2009 року у справі № 6-9993 св 09; Касаційного цивільного суду Верховного Суду у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 757/8834/16. З огляду на вказане вимога [PERSON] в частині покладення на [PERSON] обов`язку вибачитися перед ним та його родиною задоволенню не підлягає. Крім того, за змістом абз. 1 пункту 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Аналогічні по суті приписи містяться і в частині сьомій статті 277 ЦК України, якою визначено, що спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Оскільки недостовірна інформація була поширена відповідачем в соціальній мережі «Facebook» в загальнодоступній соціальній групі «Наша Шевченківська ОТГ» пост із інформацією про те, що позивач [PERSON] здає позиції українських військових агентам країни агресора, тому з урахуванням вищевикладених положень норм матеріального права, слід зобов`язати [PERSON] спростувати таку інформацію у спосіб, яким вона була поширена, шляхом розміщення від свого імені посту із текстом, що наведений позивачем у його позовних вимогах наступного змісту «Я, [PERSON] , жителька села Шевченкове Миколаївського району Миколаївської області, вчитель Шевченківського ліцею, [INFO] , в соціальній мережі «Fecebook», в групі «Наша Шевченківська ОТГ» опублікувала пост, в якому безпідставно обмовила жителя мого села [PERSON] у здачі позицій ворогові». Щодо стосується вимог позивача про стягнення моральної шкоди в сумі 150 000 гривень, суд дійшов наступних висновків. Положенням частини першої статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно пункту 3 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Згідно правового висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № К/9901/10765/18, відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені і доведені. [PERSON] , звертаючись до суду з цим позовом вказував, що неправомірним поширенням у соціальній мережі [PERSON] відомостей про вчинення ним дій щодо здачі позицій український військових безпосередньо ганьбить честь, гідність та його ділову репутацію як добропорядного і законослухняного громадянина. Поширена інформація негативно вплинула на його ділову та громадську репутацію, оскільки на його адресу надходили погрози щодо розправи з ним, чим йому було спричинено моральну шкоду, яка виразилася в сильних душевних хвилюваннях позивача та його родини, які змушені були протягом тривалого часу відчувати на собі негативні наслідки вказаної публікації, негативні коментарі недоброзичливців, принизливі образи у їхню сторону. Суд погоджується з доводами [PERSON] в частині спричинення йому моральних страждань, з огляду на те, що дійсно під час повномасштабного вторгнення на територію України військ агресора територія с. Шевченкове Миколаївського району Миколаївської області перебувала на ліній бойового зіткнення та в окупації. В цьому випадку поширення інформації про вчинення [PERSON] дій на шкоду Збройним Силам України, могло мати негативні наслідки для нього та його родини в умовах недостатнього контролю з боку правоохоронних органів під час бойових дій, а поширена [PERSON] інформація мала негативний характер щодо позивача, яка стала відома широкому колу осіб і негативно вплинула на ділову та громадську репутацію особи, призвела до виникнення з даного приводу душевних хвилювань. Враховуючи вищевикладені норми права, всі обставини даної справи, суд вважає про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди, однак, суд вважає розмір моральної шкоди в розмірі 150 000 грн значно завищеним, виходячи з характеру зазначеного правопорушення, тому виходячи із засад розумності та справедливості суд визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача 15 000 грн. Під час судового розгляду справи, представником відповідача заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки, позов був визнаний обґрунтованим, суд розглядає заяву відповідача. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 258, 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 2) про спростування недостовірної інформації, поміщеної у медіа. У цьому разі позовна давність обчислюється від дня поміщення цих відомостей у медіа або від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про ці відомості. Відповідно до статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У свою чергу, згідно пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Згідно постанови Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року № 211 установлено з 12 березня 2020 р. на всій території України карантин, який неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України, зокрема, постановою від 25 квітня 2023 року № 383 до 30 червня 2023 року. Згідно із Законом № 2120-IX від 15 березня 2022 року розділ Прикінцевих та перехідних положень ЦК України був доповнений пунктом 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Чинною редакцією пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (набрала чинності 30 січня 2024) передбачено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Отже послідовно та безперервно з 12 березня 2020 року по 29 січня 2024 року строки позовної давності, як загальної так і спеціальної були продовжені на строк дії карантину, та строк дії воєнного стану. З 30 січня 2024 року строки позовної давності були зупинені. Оскільки публікація мала місце 10 березня 2022 року, строк позовної давності позивачем не був пропущений, а тому право позивача підлягає судовому захисту. Щодо відшкодування судових витрат. Частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Виходячи з того, що позивачем сплачено судовий збір в сумі 1073,60 гривень та суд дійшов висновку про необхідність задоволення майнової позовної вимоги частково, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 107, 36 грн. Крім того, у своїй позовній заяві, а також у заяві від 22 квітня 2024 року [PERSON] просив стягнути витрати пов`язані з наданням правової допомоги на рівні 15 000 грн. У відзиві на позовну заяву, відповідач не зазначала про не співмірність заявлених позивачем витрат на правничу допомогу. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 137 ЦПК України). Водночас,\~за змістом\~частини четвертої\~статті 137\~ЦПК України\~розмір витрат\~на оплату\~послуг адвоката\~має бути\~співмірним із:\~складністю справи\~та виконаних\~адвокатом робіт\~(наданих\~послуг); 2)\~часом,\~витраченим адвокатом\~на виконання\~відповідних робіт\~(надання\~послуг); 3)\~обсягом наданих\~адвокатом послуг\~та виконаних\~робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України). Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині другій статті 141 ЦПК України. На підтвердження обставин понесення витрат на правову допомогу адвоката, позивачем надано належним чином засвідчені копії договору №б/н від 28 вересня 2023 про надання правничої допомоги, укладеного між позивачем, як клієнтом, та адвокатом Ткачук Г.М., акт наданих послуг від 22 квітня 2024 року та довідку про отримання [PERSON] від [PERSON] коштів у обумовленому розмірі у сумі 15 000 грн. При вирішенні питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу в цій справі суд враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 у справі № 904/4507/18, згідно з якими для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат і вирішуючи останнє суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність. Як зазначено в частині шостій статті 137 ЦПК України, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Представник відповідача [PERSON] , заперечуючи проти позову [PERSON] не посилалася на не співмірність витрат на правову допомогу. Проаналізувавши наданий представником позивача обсяг послуг, врахувавши складність справи, характер спірних правовідносин, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявленого позивачем розміру витрат на правову допомогу. Відповідно до приписів частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, тому і витрати пов`язані з наданням правової допомоги мають бути стягнуті з [PERSON] пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в сумі 1 500 грн. При розгляді даного спору враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі «Проніна проти України», яким було вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників справи не прийняті судом до уваги, як такі, що не спростовують висновків суду щодо достатніх підстав для часткового задоволення позовних вимог, а з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у цій справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Outcome: partial