Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-05 00:00:00

У жовтні 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району про позбавлення батьківських прав. В позовній заяві позивач зазначає, що [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Шлюб між нами не укладався. У 2019 році відповідач [PERSON] пішла з родини, залишивши сина, і з цього часу відповідач мешкає окремо від дитини. 10 червня 2024 року суддею Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя Апаллоновою Ю.B., розглянувши заяву [PERSON] про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини - [PERSON] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менш 50 відсотків прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня подання заяви про видачу судового наказу з 04.06.2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Отже, з 2019 року відповідач [PERSON] проживає окремо від сина [PERSON] . Вона тривалий час не цікавиться життям сина, його навчанням, здоров`ям, розвитком, не проявляє до нього материнських почуттів та піклування, не приймає участі у його вихованні та утриманні. Будь-яких перешкод для спілкування матері [PERSON] із сином [PERSON] батько не чинив. Втім, відповідач [PERSON] свідомо самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання малолітнього сина. [PERSON] перестала цікавитися життям сина, його навчанням, не створює умов для отримання сином освіти, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, підготовкою до самостійного життя, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не турбується про харчування, медичний догляд, лікування дитини. Син за 5 років відвик матері, а остання віддалилася від сина. Матір навіть не поздоровляє дитину на свята, на день народження. На сьогоднішній день матір не має уявлення про шкільні та позашкільні заклади, які відвідує син, про стан його здоров?я, хвороби, якими він перехворів впродовж останніх 5 років, про його характер. Позивач просив суд позбавити батьківських прав [PERSON] батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 29.10.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Витребувано у Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району висновок висновок щодо можливості та доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . 03.01.2025 року на адресу від Органу опіки та піклування районної адміністрації ЗМР по Вознесенівському району на адресу суду надійшов висновок від 326.12.2024 року №01-13/2785. Відповідно до висновку 19.11.2024 на прийомі у відділі по Вознесенівському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради 19.11.2014 з малолітнім [PERSON] , [INFO] , проведено бесіду з метою з`ясування його думки щодо вказаного питання. Дитина надала письмову думку, в якій хлопець зазначив, що бачив матір приблизно 4 роки тому, а телефоном спілкувався з нею в листопаді 2024 року. Хоче жити разом з батьком, який вирішує питання його навчання, лікування, водить на заняття боксом. Вважає, що позбавляти маму батьківських прав не потрібно. Згідно з розрахунку зі сплати по аліментам від 05.09.2024 [PERSON] має заборгованість 10398 грн. з червня 2024 по серпень 2024 року. Враховуючи вищезазначене комісія прийшла до висновку про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до [PERSON] . Рішення просили прийняти на розсуд суду. Ухвалою суду 09.01.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Пояснив, що останній раз спілкувався з відповідачем у 2020 році. Протягом майже 5 років [PERSON] сином не цікавиться, не телефонує, інтересу до дитини не виявляє. Йому відомо, що відповідач перебуває на тимчасово окупованій території Луганської області, куди вона виїхала ще до повномасштабного вторгнення росії в Україну. Він самостійно разом із своїми батьками виховує сина, піклується про його розвиток, навчання, а з боку матері жодної допомоги не отримує. Вважає, що мати дитини свідомо ухилилася від участі у вихованні сина, оскільки має можливість виїхати з окупованої території та брати участь у вихованні сина. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася повідомлена належним чином клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, відзив до суду на позов не подано. Представники третьої особи районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району , як орган опіки та піклування у судове засідання не з`явився, надала через канцелярію суду заяву про розгляд справи у їх відсутність. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням положень ст.ст. 223, 280 ЦПК України та думки позивача щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, перевіривши їх наявними в матеріалах справи доказами, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст.4 ЦПК України, до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів має право звернутись кожна особа. Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 150 СК України передбачені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно із ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Стаття 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Для позбавлення батьківських прав мало впевнитися в невиконанні обов`язків по вихованню. Належить також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК . Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язкам. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 07.08.2017 року видане Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції. Шлюб між батьками дитини не укладався. У 2019 році відповідач [PERSON] пішла з родини, залишивши сина з батьком [PERSON] , і з цього часу відповідач мешкає окремо від нього та дитини. 10 червня 2024 року суддею Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, розглянувши заяву [PERSON] про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини - [PERSON] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менш 50 відсотків прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня подання заяви про видачу судового наказу з 04.06.2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Отже, з 2019 року відповідач [PERSON] проживає окремо від сина [PERSON] , не цікавиться життям нашого сина, його навчанням, здоров`ям, розвитком, не проявляє до нього материнських почуттів та піклування, не приймає участі у його вихованні та утриманні. Будь-яких перешкод для спілкування матері [PERSON] із сином [PERSON] батько не чинив, що відповідачем не спростовано. Втім, відповідач [PERSON] свідомо самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання малолітнього сина. [PERSON] перестала цікавитися життям сина, його навчанням, не створює умов для отримання сином освіти, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, підготовкою до самостійного життя, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі,не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не турбується про харчування, медичний догляд, лікування дитини. Відповідач не сплачує аліменти на утримання сина, внаслідок чого станом на січень 2025 року у [PERSON] утворилася заборгованість зі сплати аліментів у сумі 28536,33 гривень. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] 20.02.2025 року надали суду пояснення, згідно до яких підтвердили, що більше чотирьох років мати дитини [PERSON] за місцем його мешкання не з`являється, дитиною не цікавиться. Дитина виховується батьком і також бабусею та дідусем. Батько з хлопчиком дуже один до одного прив`язані, завжди разом, батько водить хлопчика до школи, і [PERSON] завжди з батьком. Дитина [PERSON] мешкає з батьком, який повністю займається його вихованням, піклується про його фізичний і духовний розвиток, підготовкою до самостійного життя, надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей. Мати за цей час не приїжджала, вона не відвідує дитини, перестала телефонувати і [PERSON] не хоче за неї нічого слухати. Покази вказаних свідків є належним доказом і таким, що не суперечать іншим доказам у справі і підтверджує обставини викладені позивачем у позовній заяві. У судовому засіданні були отримані пояснення від малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Давид повідомив, що не бачив і не чув мати з 2020 року, мати йому не телефонує, не поздоровляє з днем народження, номеру телефону її він не має, бо вона не телефонує. Мешкає він з батьком, який повністю ним опікується, з матір`ю останній раз спілкувався приблизно у 2020 році, вона не приїздить до нього, не цікавиться його життям. Він дуже хоче жити з батьком і проти позбавлення матері батьківських прав не заперечує. Також пояснив, що те саме він казав і комісії з опіки, вони щось записували, проте чому зазначили, що не з мамою він спілкувався у 2024 році не знає. Частинами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. За результатами засідання районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району року складено Висновок про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до сина [PERSON] . Суд вивчивши зазначений висновок не бере його до уваги, оскільки безпосередньо допитаний у судовому засіданні [PERSON] підтвердив зазначені в позові обставини, щодо ухилення його матері [PERSON] у від його виховання, не заперечував проти позбавлення її батьківських прав. Таким чином, вищенаведеними доказами, які не спростовані відповідачем, встановлено, що мати [PERSON] - [PERSON] свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню малолітнього сина, не надає йому батьківської опіки та піклування, виявляє байдужість до потреб, стану та проблем дитини, фактично самоусунулася від виконання своїх обов`язків відносно дитини, не бере участі у вихованні та догляді за сином, не цікавиться його здоров`ям, фінансово не утримує, подарунки на свята не дарує, не цікавиться життям, здоров`ям, успіхами та долею ситна, не забезпечує йому необхідного медичного догляду, лікування та харчування, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, навчання та підготовку до самостійного життя, не надає дитині доступ до культурних цінностей, не сприяє засвоєнню ними загальноприйнятих норм моралі, чим ухиляється від батьківських обов`язків. Крім того, [PERSON] відзиву на позов не подала та не подала відповідні докази на заперечення позову, у судове засідання не з`явилися, що додатково свідчить про факт свідомого нехтування [PERSON] своїми батьківськими обов`язками, небажання змінювати свою поведінку. Вирішуючи позовні вимоги про позбавлення [PERSON] батьківських прав суд враховує вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, де зокрема зазначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Таким чином, після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, суд дійшов переконання про обґрунтованість позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] батьківських прав по відношенню до її сина [PERSON] , оскільки достовірно встановлено, що відповідач не піклується про життя та здоров`я дитини, про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування; не спілкуються з ним у обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, нехтуючи батьківськими правами та обов`язками. Також суд вважає, що рішення про позбавлення батьківських прав здатне забезпечити належний захист дитини, а мотиви для позбавлення батьківських прав є доречними і достатніми. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд дійшов висновку, з метою захисту прав та інтересів дитини, вимоги про позбавлення батьківських прав підлягають задоволенню, оскільки встановлено факт свідомого нехтування [PERSON] своїми обов`язками, небажання змінювати свою поведінку. Суд роз`яснює відповідачу, що згідно ч.1 ст.166 СК України, особа, яка позбавлена батьківських прав, втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Суд також роз`яснює, що мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав (ч.1 ст.169 СК України), якщо дитина не була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом. Крім того, згідно із ч. 2 ст. 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від зобов`язання по утриманню дитини. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про позбавлення батьківських прав є обґрунтованими і підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з звідповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,21 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved