Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду із заявою про встановлення факту проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У підтвердження заявлених вимог зазначила, що [INFO] помер її рідний батько [PERSON] , [INFO] , постійне реєстраційне мешкання та проживання якого було за адресою: [ADDRESS] - колишнє [ADDRESS] . Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається їз належного майна на праві власності у вигляді житлового будинку з господарськими та побутовими забудовами і земельної частки (паю), які розташовані за місцем його постійного мешкання. Відповідно до заповіту [PERSON] , він на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все його майно у тому числі житловий будинок з господарськими та побутовими забудовами, розташованими на приватизованій земельній ділянці, площею 0,52 га, земельну ділянку, розміром 7,50 га, яка знаходиться в колективній власності колишнього сільськогосподарського підприємства «40 років Жовтня», з зазначенням меж на місцевості, підтвердженим Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД №130045 виданого 26.04.2007 року Добропільською райдержадміністрацією Донецької області, заповів доньці [PERSON] - [INFO] . Останні 2010-2012 роки життя батько заявника тяжко хворів, тому не міг бути без стороннього догляду, внаслідок чого заявниця проживала разом з ним, вони вели спільне господарство, разом регулювали бюджет життя і він знаходився на повному її утриманні. Тобто, на момент смерті батька вона постійно проживала сумісно з ним та здійснювала за ним догляд за місцем його постійного проживання та реєстрації до самої смерті за адресою: [ADDRESS] , але по факту сама була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З метою належного оформлення спадщини, що відкрилася після смерті батька заявника, остання звернулась до Добропільської державної нотаріальної контори. Однак отримала постанову державного нотаріуса Гусєвої О.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28.09.2023 року, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно померлого [INFO] батька [PERSON] , оскільки заявниця у встановлений законом шестимісячний строк не подала заяву про прийняття спадщини, доказів постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не надала. У зв`язку з чим, заявниця просила суд встановити факт проживання її разом зі спадкодавцем [PERSON] , померлим [INFO] , на час відкриття спадщини. Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 06 червня 2024 року було відкрито провадження по даній справі. Рішенням Вищої ради правосуддя від 24.09.2024 року №2797/0/15-24 «Про зміну територіальної підсудності судових справ Добропільського міськрайонного суду Донецької області» змінено з 7 жовтня 2024 року територіальну підсудність судових справ Добропільського міськрайонного суду Донецької області шляхом її передачі до Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13.01.2025 року дану справу прийнято до розгляду. Заявниця та її представник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити, надали пояснення аналогічні викладеним у заяві. Представник заінтересованої особи до судового засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності представника. Вислухавши пояснення заявника та її представника, суд приходить до наступного. [PERSON] є дочкою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Спадкодавець [PERSON] 16.06.2010 склав заповіт на ім`я заявника, який посвідченого секретарем виконкому Никанорівської сілької ради Добропільського району Донецької області Мінаковою Л.В. Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій, виданої державним нотаріусом Гусєвою О.В., 28.09.2023 заявнику відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті її батька [PERSON] , оскільки заявниця у встановлений законом шестимісячний строк не подала заяву про прийняття спадщини, доказів постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не надала. У судовому засіданні було встановлено, що на момент смерті батька [PERSON] постійно проживала разом з ним, вела спільне господарство та здійснювала за ним догляд за місцем його постійного проживання та реєстрації до самої смерті за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено актом обстеження побутових умов сім`ї від 09.04.2024. складеного Шахівською сільською радою у складі комісії. Відповідно до частин 1,2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до частин першої-третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року в справі № 569/15147/17; від 18 листопада 2020 року в справі № 523/19010/15-ц; від 02 квітня 2021 року в справі № 191/1808/19; від 28 квітня 2021 року в справі № 204/2707/19. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно з пунктами 3.19, 3.20 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Заявниця, звертаючись до суду вказувала, що спадкодавця на момент смерті проживала разом з ним, проте не була зареєстрована за місцем фактичного проживання. Відсутність реєстрації місця проживання не може бути доказом того, що заявниця не проживала з батьком, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкодавець не проживав зі спадкоємицею на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані в судовому засіданні та оцінені судом. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 січня 2019 року в справі № 484/747/17, від 07 червня 2022 року в справі № 175/4514/20. За загальним правилом, визначеним статтею 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, що є одним із основоположних його принципів. За змістом частини третьої зазначеної норми, обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які посилається особа як на підставу своїх вимог або заперечень, покладається на кожну із сторін. Згідно із частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В ході розгляду справи підтверджено факт постійного місця проживання заявниці разом зі спадкодавцем. З огляду на викладене, виходячи з інтересів особи щодо захисту її права на спадкування, зважаючи нате, що заявниця не має іншої можливості, окрім в судовому порядку, встановити факт її постійного проживання разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, суд вважає, що дана заява підлягає задоволенню, оскільки вимога її законна, обґрунтована та доказово підтверджена письмовими доказами, які в свою чергує послідовними та логічними, а тому не викликають сумніву в їх правдивості. На підставі викладеного,

Outcome: approved