Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

У січні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТОВ «ФК «ЄАПБ», товариство, фінансова компанія), в інтересах якого діє представниця Кудіна А. В., звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов обґрунтований тим, що 17 лютого 2024 року між ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» та [PERSON] укладено в електронній формі кредитний договір № 18738-02/2024 (надалі кредитний договір). Зазначала фінансова компанія, що відповідно до умов пунктів 1.1, 3.3 цього кредитного договору ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» надало [PERSON] фінансовий кредит у розмірі 8\~000 грн на умовах строковості, зворотності і платності, який вона зобов`язалася повернути і сплатити проценти за користування ним у порядку та на умовах, що визначені цим договором. Нарахування процентів здійснюється у межах строку кредитування та нараховуються за фактичну кількість календарних днів користування кредитом до дня повного погашення заборгованості. 24 червня 2024 року між ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 24062024, за умовами якого ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» відступило фінансовій компанії за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийняло такі вимоги до боржників, що вказані в реєстрі боржників, у тому числі і щодо відповідачки [PERSON] . Отже, товариство набуло до відповідачки право грошової вимоги на суму в розмірі 23\~000 грн, із яких 8\~000 грн заборгованість за тілом кредиту та 15 000 грн заборгованість за відсотками. При цьому з моменту набуття права вимоги до [PERSON] , ТОВ «ФК «ЄАПБ» не нараховувало їй жодних штрафних санкцій. Посилаючись на наведені вище обставини фінансова компанія просила суд стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за кредитним договором № 18738-02/2024 у розмірі 23\~000 грн, із яких 8\~000 грн заборгованість за основною сумою боргу та 15 000 грн заборгованість за відсотками, а також вирішити питання розподілу судових витрат між сторонами. Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 17 січня 2025\~року цю позовну заяву ТОВ «ФК «ЄАПБ» було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Своїм правом подати відзив на позов ТОВ «ФК «ЄАПБ» відповідачка [PERSON] не скористалася. Представник позивача у судове засідання не з`явився повторно, хоча був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи, однак безпосередньо в позовній заяві просив суд розглянути справу без його участі та щодо заочного розгляду справи не заперечив. Відповідачка [PERSON] також повторно у судове засідання не з`явилася, хоча повідомлялася належним чином про дату, час і місце розгляду справи відповідно до положень ч. 11 ст. 128 ЦПК України (а.с.43, 46). Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 5 березня 2025 року постановлено провести заочний розгляд цієї справи. З огляду на наведене вище суд уважає за можливим розглянути цю справу за відсутності сторін за наявними матеріалами, які є достатніми для ухвалення законного та обґрунтованого рішення суду. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~247\~ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини у справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для справи, суд зазначає таке. В обґрунтування позову позивач фінансова компанія послалася на те, що 17 лютого 2024 року між ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» та [PERSON] було укладено в електронній формі договір про надання фінансового кредиту № 18738-02/2024, за умовами якого позичальниці [PERSON] надано на умовах строковості, зворотності, платності споживчий кредит у розмірі 8\~000 гривень (а.с.5-7). Також сторонами погоджено між собою графік платежів у виді додатку № 1 до вказаного вище договору (а.с.8\~і на\~звороті). Цей договір і додаток до нього підписані його сторонами з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Так, відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. В абзаці другому ч. 2 ст. 639 ЦК України визначено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він уважається укладеним в письмовій формі. Аналізуючи викладене можна дійти висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлюється законом. Пунктом 1-1 ч. 1 ст. Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що договір про споживчий кредит вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, установлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, установлених договором. Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Положеннями ч. 1 ст. 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч. 2 ст. 1046 ЦК України). Згідно зі\~ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»\~первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»\~підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Належним чином оцінивши всі докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували існування у позичальниці заборгованості за укладеним договором про надання фінансового кредиту № 18738-02/2024 від 17.02.2024 у розмірі 23\~000 гривень. Так, позивачем ТОВ «ФК «ЄАПБ» надано до суду: договір про надання фінансового кредиту № 18738-02/2024 від 17.02.2024 і додатку № 1 до нього (а.с.5-8); паспорт споживчого кредиту (а.с.9); договір факторингу № 24062024 від 24.06.2024 з актом прийому-передачі реєстру боржників і витягом з реєстру боржників щодо [PERSON] (а.с.10-13) та розрахунок заборгованості за період з 24.06.2024 по 30.11.2024, складений позивачем (а.с.14). На переконання суду зазначені документи не є належними доказами на підтвердження видачі позичальниці [PERSON] кредитних коштів та існування в неї заборгованості за кредитним договором № 18738-02/2024 від 17.02.2024 у розмірі 23\~000 гривень. При цьому в матеріалах справи відсутні інші докази, які б підтверджували видачу їх коштів і правильність здійсненого кредитором розрахунку, насамперед первинні документи, оформлені відповідно до\~ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», - виписки з особових рахунків клієнта, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За правилом, визначеним у ч. 2 ст. 13, ч. 7 ст. 81 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім випадків, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Також кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із учиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland\~v.\~the\~United\~Kingdom). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини» (Salman v. Turkey, заява № 21986/93, п. 100, ECHR 2000-VII). Отже, з огляду на наведене вище суд доходить висновку, що позивач не довів поза розумним сумнівом належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку між собою достатніми доказами свою вимогу, а відтак у задоволені позову слід відмовити за недоведеністю позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення\~(SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1, пункту 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. За таких обставин понесені у справі судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3\~028,00 грн (а.с.1) слід покласти на позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ».

Outcome: dismissed