Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-16 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін у справі. Позивачка [PERSON] у порядку представництва, яке здійснює адвокат Комарницький Е.Г., 22.01.2025 року, сформувавши документ в системі «Електронний суд», подала у Сколівський районний суд Львівської області позовну заяву, в якій просить ухвалити рішення про розірвання між нею та відповідачем [PERSON] шлюбу, котрий був зареєстрований 15.07.2013 року Крушельницькою сільською радою Сколівського району Львівської області, про що складено актовий запис за № 5, із залишенням трьох їх малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживати разом із матір`ю - позивачкою [PERSON] , а також про стягнення на її користь з відповідача [PERSON] аліментів в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму доходів громадян, до досягнення малолітньою дочкою [PERSON] , [INFO] , трьох років. Судові витрати у справі, котрі полягають у справлянні судового збору у розмірі 1 211 грн. 20 коп., позивачка [PERSON] при ухваленні рішення просить стягнути на користь з відповідача [PERSON] .. Вимоги позовної заяви обґрунтовано тим, що сім`я сторін у справі фактично розпалася та існує тільки формально. Сторони у справі втратили одне до одного почуття поваги і любові, стали чужими людьми. У сторін у справі різні погляди на життя, за характерами вони не сходяться, що суперечило їхньому подальшому сумісному проживанню, а тому вони вже упродовж тривалого часу спільного господарства не ведуть, проживають окремо. Від спільного проживання сторони у справі мають трьох малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позивачка [PERSON] зазначає також, що примирення є неможливим, а їхнє обох з відповідачем [PERSON] рішення про необхідність розірвання вказаного шлюбу є остаточним. Спору з приводу поділу спільно нажитого майна у сторін у справі на даному етапі немає, як і немає спору з приводу того, з ким після розірвання вказаного шлюбу залишаться проживати їхні діти. Так, позивачка [PERSON] з цього приводу зазначає, що їхні діти упродовж тривалого часу проживають разом із нею, й саме вона займається їхнім вихованням. Відтак, позивачка [PERSON] , на підставі статей 104-105, 110, 112, 157, 161 СК України, просить вимоги своєї позовної заяви у цій частині задовольнити, зокрема розірвати їх з відповідачем [PERSON] шлюб, а після розірвання шлюбу їх трьох малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , залишити проживати разом із нею як їх матір`ю, за місцем її проживання. Окрмі того, позивачка [PERSON] стверджує, що на даний час вона не працює, так як доглядає малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , джерел доходу, окрім соціальних виплат по догляду за зазначеною малолітньою дочкою, вона не має, а відповідач [PERSON] добровільно не надає їй матеріальної допомоги на своє утримання, хоча має таку можливість, так як є молодим,здоровим та працездатним чоловіком. Відтак, позивачка [PERSON] , на підставі положень статей 77, 79, 84, 182 СК України, просить також позовні вимоги задовольнити й у цій частині, зокрема стягувати на її користь з відповідача [PERSON] аліменти на себе у частці від заробітку - у розмірі 1/4 частини з усіх його видів, щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму доходів громадян, до досягнення їх з відповідачем [PERSON] малолітньою дочкою [PERSON] , [INFO] , трирічного віку, тобто до [INFO] включно. Відповідач [PERSON] у запропоновані судом строк та порядку відзиву на позовну заяву [PERSON] до нього про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дружину до досягнення дитиною трирічного віку не подав, свою позицію у цій справі із обґрунтуванням її відповідними доказами не навів. Заяви та клопотання учасників справи. Позивачка [PERSON] у порядку представництва, яке здійснює адвокат Комарницький Е.Г., 20.02.2025 року, сформувавши документ в системі «Електронний суд», подала у Сколівський районний суд Львівської області заяву, в якій просила про розгляд цієї справи по суті за їх відсутності. Інших заяв чи клопотань від сторін цієї справи до Сколівського районного суду Львівської області не надходило. Вчинені судом процесуальні дії у справі та постановлені ухвали. Оскільки відповідачем у вищевказаній позовній заяві зазначена фізична особа, який не має статусу підприємця, то суддею, у відповідності до положень ч. 8 ст. 187 ЦПК України, з метою визначення підсудності, 23.01.2025 року було вжито заходів для отримання інформації з Єдиного державного демографічного реєстру про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи - відповідач а [PERSON] .. Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області Микитина В.Я. від 23.01.2025 року, після отримання у встановленому порядку інформації про зареєстроване місце проживання/перебування відповідача [PERSON] , який не має статусу підприємця, вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Визначено місце, дату та час судового засідання щодо розгляду цієї справи по суті - зал судових засідань у приміщенні Сколівського районного суду Львівської області, що за адресою: вул. Д. Галицького, 8, м. Сколе, Стрийський район, Львівська область, 20.02.2025 року, 11:30 год.. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 20.02.2025 року задоволено заяву позивачки [PERSON] ,подану через свого представника - адвоката Комарницького Е.Г., про розгляд цієї справи по суті за їх відсутності, а судовий розгляд цієї справи відкладено на підставі пункту 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, у зв`язку із неявкою відповідача [PERSON] , що мала місце вперше, без повідомлення ним про причини своєї неявки. Нове судове засідання у справі призначено у залі судових засідань у приміщенні Сколівського районного суду Львівської області, що за адресою: вул. Д. Галицького, 8, м. Сколе, Стрийський район, Львівська область, 17.03.2025 року о 10:30 год.. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 17.03.2025 року постановлено проводити заочний розгляд цієї справи та ухвалення у ній заочного рішення на підставі статей 280-282 ЦПК України. Сторони у справі належно та завчасно повідомлялись судом про місце, дату та час судового засідання щодо її розгляду по суті, про що у справі наявні відповідні письмові підтвердження, проте у таке судове засідання не з`явилися/не забезпечили явку своїх уповноважених представників. Суд, виходячи з положень ч. 3 ст. 211, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, а також враховуючи неявку у судове засідання обох сторін у справі, вважав за доцільне та можливе здійснювати заочний судовий розгляд цієї справи за відсутності її учасників на підставі наявних у суду матеріалів та без фіксування судового засідання у цій справі технічними засобами. Інші процесуальні дії у цій справі судом не вчинялись, а ухвали не постановлялись. Усі заяви та клопотання сторін у справі були вирішені судом у встановленому чинним ЦПК України порядку. Розглянувши наявні у суду матеріали справи та давши їм належу оцінку, суд вважає за необхідне зазначити таке. Як закріплено у ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположих свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є невід`ємною частиною національного законодавства держави Україна, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Принцип справедливості судового розгляду в окремих рішеннях Європейського Суду з прав людини трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У свою чергую, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України. Згідно частин 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дотримуючись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також виходячи із наведених вище норм цивільного процесуального законодавства, суд, перевіряючи порушення прав позивачки [PERSON] за пред`явленими позовними вимогами сімейного характеру, та причетність до порушення таких її прав відповідача [PERSON] , встановив наступне. Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Так, судом встановлено, щосторони у справі, які є громадянами України, вступили у шлюб 15.07.2013 року, котрий був зареєстрований Крушельницькою сільською радою Сколівського району Львівської області, про що складено актовий запис за № 5. При цьому позивачці [PERSON] після реєстрації цього шлюбу було присвоєно прізвище « [PERSON] ». Зазначена обставина підтверджується свідоцтвом про шлюб на бланку серії [NUMBER] , виданим Крушельницькою сільською радою Сколівського району Львівської області 15.07.2013 року (копія міститься у справі, а. с. 8). Судом встановлено й те, що сімейні стосунки між сторонами у справі упродовж тривалого часу, а саме кількох останніх років, погіршилися й упродовж перебування пред`явленого [PERSON] позову у суді на розгляді їх з відповідачем [PERSON] відносини не покращилися, а тому позивачка [PERSON] остаточного вирішила для себе, що їх з відповідачем [PERSON] шлюб надалі не може існувати. Такі дії сторін у справі викликані різними поглядами на подальше спільне життя та ведення господарства. Тому позивачка [PERSON] вважає, що примирення між нею та відповідачем [PERSON] неможливе, наполягає на розірванні шлюбу. Своєю чергою, у сторін у справі на даному етапі відсутній спір з приводу поділу майна, котре може вважатися таким, що набуте ними за час перебування у зареєстрованому шлюбі та котре може вважатися їх спільною сумісною власністю. Судом також встановлено, що за час перебування у шлюбі у сторін у справі народилися троє дітей - дочка [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] , що стверджуються свідоцтвом про народження на бланку серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Гошівської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області 10.01.2014 року (копія міститься у справі, а. с. 8, тильна сторона), свідоцтвом про народження на бланку серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Гошівської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області 17.10.2016 року (копія міститься у справі, а. с. 9) та свідоцтвом про народження на бланку серії та номер [NUMBER], виданим Урядом міської частини Прага 5 22.06.2022 року (копія із перекладом тексту з чеської мови на українську мову міститься у справі, а. с. 10-11). Дочка [PERSON] .. [INFO] досягла одинадцяти років, а дочки [PERSON] та [PERSON] ще не досягли десяти років, усі троє дітей є малолітніми. Позивачка [PERSON] у пред`явленому позові стверджує, що усі троє дітей сторін у справі проживають разом з нею (де саме, не вказано), а їх задекларованим місцем реєстрації, починаючи з 10.08.2022 року, є [ADDRESS] , що стверджується витягами з Реєстру територіальної громади, номер: 2024/009628853, номер: 2024/009629435, номер: 2024/009629201, сформованими 12.08.2024 року (копії містяться у справі, а. с. 14-16). За такою ж адресою 10.08.2022 року задекларувала своє місце реєстрації й позивачка [PERSON] , що стверджується витягом з Реєстру територіальної громади, номер: 2024/009629087, сформованим 12.08.2024 року (копія міститься у справі, а. с. 6). Своєю чергою, з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] , на підставі судового наказу Сколівського районного суду Львівської області, винесеного 25.09.2024 року у справі за єдиним унікальним номером 343/1965/24 та номером провадження 2-н/453/75/24 (копія міститься у справі, а. с. 21-22), щомісячно, починаючи з 29.08.2024 року, стягуються аліменти на вказаних трьох малолітніх дітей у частці від його заробітку - у розмірі 1/2 частини з усіх його видів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для кожної дитини відповідного віку, до досягнення вказаними дітьми повноліття. Із змісту названого судового наказу вбачається також, що фактичним місцем проживання позивачки [PERSON] разом із трьома їх з відповідачем [PERSON] малолітніми дітьми, станом на дату подання відповідної заяви про видачу судового наказу та станом на дату його видачі судом, є [ADDRESS] . Однак, належних та допустимих доказів того, де саме фактично проживає позивачка [PERSON] разом із трьома їх з відповідачем [PERSON] дітьми, станом на дату пред`явлення даного позову та ухвалення судом заочного рішення у цій справі, сторонами у справі не подано й матеріали цієї справи не містять. Немає таких доказів й щодо того, що відповідач [PERSON] будь-де офіційно працевлаштований, як і про розмір його щомісячного доходу, або що відповідач [PERSON] надає позивачці [PERSON] кошти на її утримання як своєї дружини, з якою проживають діти, або ж хоча б якось їй матеріально допомагає, як і доказів того, що на утриманні відповідача [PERSON] перебувають ще й інші малолітні та/чи неповнолітні діти, або ж непрацездатні особи. У той же час судом встановлено, що у зв`язку з доглядом за малолітньою дочкою [PERSON] , якій станом на дату звернення до суду із даним позовом, як і станом на дату ухвалення рішення у цій справі, менше трьох років, позивачка [PERSON] не має змоги працювати і утримувати себе. Доказів працевлаштування позивачки [PERSON] матеріали цієї справи також не містять. Релевантні норми, джерела права, а також роз`яснення, котрі застосовує суд при ухваленні даного рішення. Встановлені судом сімейні правовідносини щодо права на шлюб, розірвання шлюбу чи визнання його недійсним, а також щодо місця проживання дітей, у тому числі й після розірвання їх батьками шлюбу, стягнення аліментів, у тому числі й на дружину до досягнення дитиною трирічного віку, регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України (надалі - ЦК України), Сімейним кодексом України (надалі - СК України), Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року й протоколами до неї, Загальною декларацією прав людини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН у 1948 році, котрі є невід`ємною частиною національного законодавства України. Так, відповідно до ст. 51 Конституції України, сім`я охороняється державою. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають із вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. В силу ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Згідно із ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН у 1948 році, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно із статтями 56, 110 СК України, кожна особа має право припинити свої шлюбні відносини. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересах їхніх дітей, що мають істотне значення, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу. В силу частин 1-4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна . У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За приписами ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Як роз`яснюється у пунктах 4, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», оскільки розгляд справи провадиться в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, то суди повинні вимагати від осіб, що подали заяву, повного викладення обставин, якими обґрунтовуються дані вимоги, й посилання на засоби їх доказування. Наприклад, у заяві про розірвання шлюбу має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, мотиви його розірвання, чи є від шлюбу неповнолітні діти, при кому з батьків вони перебувають, пропозиції щодо участі подружжя в утриманні та вихованні дітей після розірвання шлюбу, чи заявляються інші вимоги, які може бути вирішено одночасно з позовом про розірвання шлюбу. До заяви додаються: свідоцтво про реєстрацію шлюбу, копії свідоцтв про народження дітей, довідки щодо розміру заробітку та інших доходів, а також усі необхідні документи відповідно до заявлених вимог. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховуючи наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, вживати заходів для примирення подружжя. Згідно висновку, сформованого Верховним Судом у постанові від 15.01.2020 року у справі за єдиним унікальним номером 200/952/18 та номером провадження 61-14859св19, за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Згідно з ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Частина 4 цієї статті регламентує, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини є особливим видом права подружжя на утримання. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - неможливості чоловіка надавати таке утримання. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України суд, при визначенні розміру аліментів, враховує стан здоров`я; матеріальне становище платника аліментів; наявність у нього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки чи сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;а також інші обставини, які мають істотне значення. Узагальнена оцінка доводів та аргументів, наведених у справі, щодо наявності підстав для часткового задоволення позову за результатами розгляду цієї справи. Виконуючи вищенаведені приписи чинного СК України, з урахуванням роз`яснень, котрі містяться у пунктах 4, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а також беручи до уваги ті встановлені судом обставини, згідно з котрими сторони у справі припинили шлюбні відносини, стали чужими людьми, за час розгляду справи в суді не примирилися, і це усе підтверджується зібраними у цій справі доказами, то суд вважає, що подальше спільне життя подружжя [PERSON] та [PERSON] й збереження їх шлюбу стало неможливим та недоцільним, подальше спільне проживання цього подружжя суперечить інтересам обох сторін у цій справі, а тому їх шлюб слід розірвати. Відтак, позовні вимоги у цій частині підлягають до задоволення. Зокрема, слід розірвати шлюб між сторонами у справі, котрий був зареєстрований 15.07.2013 року Крушельницькою сільською радою Сколівського району Львівської області, про що було складено актовий запис за № 5, із залишенням позивачці [PERSON] після розірвання шлюбу її прізвища « [PERSON] », оскільки остання про повернення їй прізвища, наявного у неї до реєстрації цього шлюбу, - « [PERSON] », перед судом не клопотала. Вирішуючи питання щодо залишення після розірвання вказаного шлюбу сторін у справі проживання трьох їх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] , та [PERSON] [INFO] , з позивачкою [PERSON] як їх матір`ю, про що вона клопоче у змісті своєї позовної заяви, суд враховує, що дочка [PERSON] [INFO] досягла одинадцяти років, а тому її місце проживання повинно визначатися за спільною згодою обох сторін у справі як її батьків, та самої цієї дитини. Натомість суд, під час розгляду даної справи, позбавлений можливості з`ясувати думку цієї дитини щодо її місця проживання, як і не має доказів тому, що з цього приводу обидві сторони у справі як її батьки, з урахуванням також позиції самої дитини, досягли відповідної згоди. Немає також доказів тому, що сторони у справі як батьки ще двох малолітніх дітей - [PERSON] [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , яким ще не виповнилося десять років, досягли також згоди й щодо їх місця проживання саме з позивачкою [PERSON] .. До того ж, як уже йшлося вище, інформація про те, де саме фактично проживає позивачка [PERSON] разом із трьома їх з відповідачем [PERSON] малолітніми дітьми, станом на дату пред`явлення даного позову та ухвалення судом заочного рішення у цій справі, у суду відсутня, натомість усі четверо мають задеклароване місце проживання за однією адресою - по [ADDRESS] . Тому суд, виходячи у першу чергу з інтересів таких дітей, вважає за необхідне не визначати їх місце проживання за результатами вирішення цієї справи про розірвання шлюбу їх батьків, а роз`яснити, що сторони у справі, після розірвання їх шлюбу, не позбавлені права на звернення у суд із вимогою про визначення місця проживання їх дітей, у випадку, якщо вони не дійшли та/чи не дійдуть згоди щодо того, з ким із них будуть проживати діти, та де саме, з урахуванням попередньо отриманої згоди тієї дитини, яка вже досягла десяти років. Такий спір може бути вирішено також органом опіки та піклування. Вирішуючи вимогу про стягнення аліментів, суд враховує, що позивачка [PERSON] здійснює догляд за малолітньою дочкою сторін [PERSON] , якій ще не виповнилося три роки, а тому вона не має змоги працювати та самостійно утримувати себе й цю дочку, як іще двох старших дочок. Доказів працевлаштування позивачки [PERSON] матеріали цієї справи не містять. Однак, навіть у випадку наявності таких доказів, принципове положення законодавця у спірних правовідносинах полягає у тому, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища. Своєю чергою, доказів того, що відповідач [PERSON] як чоловік-батько не має змоги надавати позивачці [PERSON] як дружині-матері, з якою наразі проживає малолітня дочка [PERSON] , [INFO] , матеріальної допомоги до досягнення вказаною дитиною трьох років, матеріали цієї справи також не містять, а, отже, такі аліменти можуть бути присудженими та стягуватися. Тому суд, при встановленні розміру аліментів у межах пред`явлених позовних вимог враховує стан здоров`я та матеріальне становище позивачки [PERSON] ,, стан здоров`я та матеріальне становище відповідача [PERSON] як платника аліментів, а також те, що у добровільному порядку питання щодо утримання дружини сторони у справі не вирішили, та, виходячи з принципу справедливості, розумності, й з урахуванням потреб дружини, можливостей відповідача [PERSON] та відсутності доказів щодо розміру його місячного заробітку (доходу), а також наявності доказів про присудження йому до сплати аліментів на трьох дітей у розмірі половини з усіх видів його заробітку (доходу), суд дійшов висновку про часткове задоволення позову у цій частині. Зокрема, є усі підстави для стягнення з відповідача [PERSON] аліментів на позивачку [PERSON] як дружину, з якою проживає малолітня дочка [PERSON] , [INFO] , до досягнення їх малолітньою дочкою [PERSON] , [INFO] , трьох років, у частці від заробітку, однак не у тому розмірі, про котрий просить позивачка [PERSON] , а в розмірі 1/6 частини з усіх його видів, щомісячно, що, на переконання суду, буде достатнім, після чого, з урахуванням розміру аліментів, що вже присуджені до стягнення на трьох дітей, сукупний розмір таких аліментів буде становити 2/3 частини (по 1/6 частині кожній з дітей та дружині) з заробітку відповідача [PERSON] , із залишенням йому на власні потреби 1/3 частину з його заробітку, що, на переконання суду, у даному конкретному випадку, буде справедливим. З огляду на вказане, слід стягувати з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] аліменти на неї у частці від заробітку - у розмірі 1/6 частини з усіх його видів, щомісячно, починаючи з дня подання до суду позовної заяви, а саме з 22.01.2025 року, і до досягнення їх малолітньою дочкою [PERSON] , [INFO] , трьох років, тобто до [INFO] включно. При цьому, мінімальне обмеження таких аліментів 50 відсотками прожиткового мінімуму доходів громадян, як про це просить позивачка [PERSON] , на законодавчому рівні не передбачено. Щодо розподілу судових витрат у справі. Відповідно до ч. 1, пунктів 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За змістом частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України). Отож, судові витрати у цій справі, котрі полягають у сплаті позивачкою [PERSON] судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду із вимогою немайнового характеру (про розірвання шлюбу) у розмірі 1 211 грн. 20 коп. й підтверджуються випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України (міститься у справі, а. с. 19), на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, підлягають до стягнення на користь зазначеної позивачки з відповідача [PERSON] , пропорційно до задоволених позовних вимог, тобто у повному обсязі. При цьому, оскільки позивачка [PERSON] звільнена від сплати судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду із вимогою майнового характеру (про стягнення аліментів на себе) на підставі пункту 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то, на підставі частин 1, 6 ст. 141 ЦПК України, такий судовий збір, у розмірі 1 211 грн. 20 коп., слід стягнути з відповідача [PERSON] у дохід держави. Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, матеріали цієї справи не містять.

Outcome: partial