Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із зазначеною позовною заявою мотивуючи її тим, що 29.11.2013 року між Департаментом міського господарства Ужгородської міської ради (в подальшому назву змінено на Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради та громадянином [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки. Об`єктом вищевказаного Договору є земельна ділянка для розміщення та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] з кадастровим номером 2110100000:22:001:0076, загальною площею 0,918 га. Згідно з пунктом 8, договір діє до 20.09.2018. Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Після завершення терміну дії договору Департаментом скеровано на адресу відповідача листа від 16.10.2018 № 25.01-12/2094 котрим повідомлено про наявність заперечень щодо поновлення дії Договору та наголошено на необхідності повернення земельної ділянки за актом приймання-передачі. 18.04.2019 рішенням ХХХV сесії Ужгородської міської ради VII скликання № 1517 відповідачу відмовлено у поновлені договору оренди нижче вказаної земельної ділянки. На виконання вищевказаного рішення міської ради, посадовими особами департаменту міської інфраструктури направлено на адресу відповідача письмові вимоги про повернення об`єкту оренди (листи від 10.05.2019 № 356424 та від 22.05.2019 № 32.01-12/1071) в котрих наголошено на необхідності повернення земельної ділянки відповідно до умов укладеного договору. Однак, вищевказана вимога Департаменту була залишена Орендарем без відповіді та реагування, а тому станом на сьогодні, між сторонами не підписано акту приймання-передачі земельної ділянки. Разом з цим, не виконавши обов`язку щодо повернення об`єкту оренди, за орендарем залишається обов`язок сплачувати кошти за фактичне використання майна до моменту його повернення. Відповідно до витягу № 399133281 від 14.10.2024 з Державного реєстру речових прав на рухоме майно про реєстрацію іншого речового права - речове право відповідача, щодо оренди земельної ділянки не припинено. Натомість з вказаної інформаційної довідки вбачається, що 04.06.2021 відповідачем відчужено належний йому об`єкт нерухомого майна на користь третьої особи. З метою досудового врегулювання спору Позивач надсилав Орендарю черговий листи-претензію, в котрих наголошено на необхідності здійснення оплати заборгованості та повернення земельної ділянки відповідно до умов укладеного договору, а саме: від 20.04.2021 № 32.01-13/63; від 10.02.2023 № 30.01-13/13; від 17.05.2023 № 30.01-13/318. Однак, з невідомих для позивача причин, Відповідачем не вжито заходів спрямованих на погашення заборгованості та жодним чином не відредаговано на вимогу щодо повернення земельних ділянок, що виключає можливість досудового врегулювання спору та є підставою для звернення до суду. Крім цього позивач зазначає, що частиною першою статті 785 ЦК України регламентовано, що в разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Частиною другою цієї статті передбачено санкцію за порушення такого зобов`язання. Зокрема, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Підсумовуючи наведене вище, Департамент міської інфраструктури є переконаним в тому, що не виконавши обов`язку щодо повернення орендованої земельної ділянки, після завершення дії договору оренди землі [PERSON] зобов`язаний сплатити неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за весь час прострочення до моменту відчуження об`єкту нерухомого майна. За таких обставин, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь Департаменту міської інфраструктури Ужгородської міської ради неустойку за неналежне виконання умов договору оренди землі, в розмірі 95 179,84 грн. та сплачений судовий збір в розмірі 3028,00 грн. 16.12.2024 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Колотухи І.О. до суду надійшов відзив у якому останній зазначив, що Договір оренди землі втратив свою законну силу, тобто перестав породжувати права і обов`язки 22 вересня 2018 року. Відповідно до п. 8 договору оренди землі № 1671 від 29.11.2013р., Строк дії договору до 20 вересня 2018 року. Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Таких дій передбачених п. 8 зроблено не було. Крім того, рішенням від 18 квітня 2019 року Ужгородська міська рада відмовила відповідачу у поновленні договору оренди земельної ділянки, чим підтвердила, що їй відомо про припинення орендних відносин. В даній справі, відсутній також умисел і вина взагалі відповідача, оскільки акти приймання-передачі йому не направлялися, земельною ділянкою він не користувався, огорожі по периметру не було і міська рада могла передати таку землю іншим особам, однак не зробила цього, а незаконно намагається стягнути безпідставну орендну плату з відповідача. Зі слів позивача, їм було відомо, що відповідач відчужив таку ділянку ще 04.06.2021 р., а тому не міг повернути ділянку позивачу, оскільки вже не був власником. Крім того, позивач вже намагався стягнути заборгованість по договору оренди земельної ділянки, однак рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 07 лютого 2022 року по справі 308/10728/21, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року, в позові відмовлено повністю. При розгляді вказаної справи судом було встановлено, що спірний договір оренди закінчився, а отже перестав породжувати права та обов`язки щодо стягнення орендної плати після 22 вересня 2018 року. Відповідно до п. 1 ч.2 ст. 258 ЦКУ, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені). Таким чином, позивач міг подати такий позов до 22 вересня 2019 року, однак звернувся до суду тільки в серпні 2021 року і то з іншим способом захисту ніж передбачено Законом. Враховуючи такий перебіг процесуальних строків, просить суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник позивача у судове засіданні надав заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив такі задоволити. Представник відповідача адвокат Колотуха І. в судове засіданні надав заяву про розгляд справи у його відсутності. Просив відмовити у задоволенні позову з підстав наведених у відзиві. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в такій докази, суд приходить до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що 29.11.2013 року між Департаментом міського господарства Ужгородської міської ради (в подальшому назву змінено на Департамент міської інфраструктури Ужгородської міської ради та громадянином [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки. Згідно умов цього договору Орендодавець надає, а Орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , кадастровий номер 2110100000:22:001:0076, площею 0,0918 га (п.1,2 Договору). Дана земельна ділянка була передана відповідачеві, що підтверджується актом приймання-передачі земельної ділянки. Як вбачається з долученої копії договору оренди землі, при укладенні договору сторони визначили строк дії договору, зокрема до 20 вересня 2018 року (п. 8 Договору). При цьому, згідно рішення № 1517 від 18 квітня 2019 року XXXV сесії VII скликання Ужгородської міської ради відповідачеві відмовлено у поновленні договору оренди земельної ділянки. Таким чином, орендодавець проявив не бажання щодо подальшої передачі в користування наймачу, [PERSON] , майна, а відтак договір оренди є припиненим з моменту закінчення строку його дії, що означає припинення дії (чинності) для сторін всіх його умов. Судом встановлено, що представником відповідача [PERSON] адвокатом Колотухою І. заявлено про застосування строків позовної давності, яка міститься у поданому ним відзиві. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Згідно з ст.257 та ч.3 ст.267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Відповідно до п. 1 ч.2 ст. 258 ЦКУ, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: 1) про стягнення неустойки (штрафу, пені). Як встановлено ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. При цьому, за змістом норми ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. Згідно з ч.5 ст.261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Так, судом встановлено, що строк дії договору припинено 20 вересня 2018 року. Таким чином, позивач міг подати такий позов до 20 вересня 2019 року, проте, як вбачається з матеріалів справи, позивач до суду з позовними вимогами звернувся тільки 28.10.2024 року, тобто після спливу однорічного строку. Відтак, позовні вимоги про стягнення заборгованості (неустойки) пред`явлені позивачем з пропуском однорічного строку позовної давності. При цьому, позивачем не надано доказів, які б вказували на переривання строку позовної давності, заяв про поновлення позовної давності суду й доказів існування поважних причин пропуску строку звернення до суду. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову - слід відмовити.

Outcome: dismissed