Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

22 квітня 2024 року представник позивачки звернулась до Татарбунарського районного суду Одеської області із позовом до [PERSON] , треті особи: Виконавчий комітет Татарбунарської міської ради, Рада опіки та піклування при виконавчому комітеті Татарбунарської міської ради, в якому просить: визнати протиправним внесення відомостей до реєстру територіальної громади про зняття [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з реєстрації місця проживання у [ADDRESS] . Скасувати відомості про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з реєстрації місця проживання у [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] з 31 січня 2010 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Також за вказаною адресою були зареєстровані її діти: [PERSON] , [INFO] , з 19 травня 2016 року, [PERSON] , [INFO] з 19 травня 2016 року. З Довідки про зняття з місця реєстрації місця проживання особи вбачається, що [PERSON] та її синів: [PERSON] та [PERSON] було знято з реєстрації за адресою: [ADDRESS] з 19 березня 2024 року. З відповіді на адвокатський запит 03-20/2345 від 04 квітня 2024 року вбачається, що зняття з реєстрації місця проживання осіб відбулось за заявою власника житла відповідно до п. 5 пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року №265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад». Проте вона вважає, що їх зняття з реєстрації місця проживання вчинене з порушенням Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», оскільки рішення про зняття дітей з реєстрації приймалось без її згоди. Розпорядженням Татарбунарського районного суду Одеської області від 22 квітня 2024 року №190 справа направлена до Саратського районного суду Одеської області, куди надійшла 14 червня 2024 року. 25 червня 2024 року судом отримано інформацію щодо зареєстрованого місця проживання відповідачки. Ухвалою судді Саратського районного суду Одеської області від 10 липня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження, справу ухвалено розглядати у загальному позовному провадженні. 06 лютого 2025 року судом постановлена ухвала відповідно до якої підготовче провадження закрито та справа призначена до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивачів - адвокат Новосьолова О.В. позовні вимоги підтримала із підстав викладених у позовній заяві, зазначивши, що зняття дітей із місця реєстрації відбулось із порушенням порядку. У судовому засіданні відповідачка [PERSON] зазначила, що не вважає, що вчинила не правильно, оскільки позивачка [PERSON] не проживає з 2013 року, діти не проживають з 2022 року, вона є єдиним власником житла, почали постійно телефонувати колектори, після чого вона звернулась із заявою про зняття із реєстрації місця проживання позивачку та її дітей. Позивачка це її старша донька, з якою вона не спілкується з 2022 року, іншого житла належного на праві власності у позивачки не має. У судове засідання представники Виконавчого комітету Татарбунарської міської ради, Ради опіки та піклування при виконавчому комітеті Татарбунарської міської ради не з`явились, належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, причину своєї неявки суду не повідомили. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до таких висновків. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Право на житло є одним з фундаментальних прав людини, гарантованих не тільки Конституцією України, а і Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція), має велике економічне і соціальне значення, а тому суд при вирішенні спору, пов`язаного з правами на житло, зобов`язаний встановити не тільки законність втручання у право на повагу до житла та його мету, а також необхідність такого втручання в демократичному суспільстві. Відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції кожній особі гарантується, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 21 лютого 1990 року у справі Powell and Rayner v. the U.K.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року в справі Gillow v. the U.K.), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року в справі Larkos v. Cyprus). Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання №4, 5 від 19 травня 2016 року [PERSON] та [PERSON] , були з 19 травня 2016 року зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.14-15). Батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до відповіді виконавчого комітету Татарбунарської міської ради, без дати на номеру, зняття з реєстрації місця проживання осіб відбулось за заявою власника житла відповідно до п. 5 пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року №265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад», відділом з питань реєстрації виконавчого комітету Ттарбунарської міської ради здійснено зняття з реєстрації місця проживання: [ADDRESS] , за заявою власника житла, а саме: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Дата зняття з реєстрації 19 березня 2024 року. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно [PERSON] є одноособовим власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки №207 від 09 вересня 2024 року виконавчого комітету Татарбунарської міської ради [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстрована але не проживає з 2013 року за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідок №208, 209 від 09 вересня 2024 року виконавчого комітету Татарбунарської міської ради [PERSON] та [PERSON] , дійсно зареєстровані, але не проживають з 2022 року за адресою: [ADDRESS] . Також, судом досліджена характеристика на [PERSON] , [INFO] . Крім того, судом досліджено копію реєстраційної справи щодо зняття з місця реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з реєстрації місця проживання у [ADDRESS] . Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право власності є приоритетнішим над правом на житло. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Відносини у сфері надання публічних ( електронних публічних ) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання ( перебування ) фізичних осіб в Україні , встановлення порядку надання таких послуг та порядок внесення даних регулюються законом України « Про надання публічних ( електронних публічних ) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні » та порядком та Порядком декларування та реєстрації місця проживання ( перебування ), затвердженого постановою КМУ від 07 лютого 2022 року № 265. Згідно ч. 3 ст. 1 Закону України «Про надання публічних ( електронних публічних ) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні». Декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила. За приписами ч. 2 ст. 4 цього Закону порядок декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання, скасування декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), форми декларацій (заяв), що подаються для декларування місця проживання, реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого та зареєстрованого місця проживання (перебування), а також порядок ведення реєстру територіальної громади, надання та передачі інформації з та до такого реєстру визначаються Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265 затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування). Цей Порядок визначає механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлює форми необхідних для цього документів. Пунктом 61 Порядку вказується, що у разі звернення до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) разом із заявою власника житла про зняття особи (осіб) із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) власник житла подає: документ, що посвідчує особу (у разі особистого звернення); документ, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про надання публічних ( електронних публічних ) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» вбачається, що зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них. Згідно ч. 2 ст. 18 Закону зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування ) дитини не здійснюється за заявою власника житла, якщо власником такого житла є один із батьків або інших законних представників дитини. Норма п.2 ч.1 ст. 18 Закону кореспондує ч. 3 ст. 29 ЦК України, згідно з якою місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном ) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Оскільки власником житла є [PERSON] було подано заяву про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання ( перебування ) позивачки, її дітей, які підлягали зняттю з реєстрації в силу вимог п.2 ч.1 ст. 18 Закону. Вказана норма попереджає виникнення ситуацій, за яких дитина до 14 років матиме інше місце проживання, аніж її батьки, що суперечить вимогам ч. 3 ст. 29 ЦК України. Отже, чинне законодавство України передбачає загальне правило за яким діти повинні бути зареєстровані біля одного із батьків, а тому з врахуванням наявності правових підстав для зняття із реєстрації батьків (у даному випадку матері із якою була зареєстрована дитина), законодавством передбачене також зняття з реєстрації дитини. Частиною 6 ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» та п. 51 Порядку передбачено, що подання заяви про зняття із задекларованого ( зареєстрованого ) місця проживання ( перебування ) дитини віком до 14 років або особи, визнаної судом обмежено дієздатною або недієздатною, здійснюється одним із батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників. Отже, згода іншого з батьків вимагається у разі подання такої заяви іншим з батьків. У даному випадку заяву подано власником житла. Тобто, положення п. 51 Порядку не підлягають застосуванню, оскільки заяву подано власником житла, а неповнолітні підлягали обов`язковому зняттю з зареєстрованого (задекларованого) місця проживання на підставі імперативної вимоги п. 2 ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про надання публічних ( електронних публічних ) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні». При цьому слід зауважити, що Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», забороняє зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) дитини за заявою власника житла лише якщо власником такого житла є один із батьків або інших законних представників дитини. У ході судового розгляду сторонами не заперечувалась та обставина, що власником житла за адресою: [ADDRESS] являється [PERSON] , а тому така обставина не підлягає доказуванню у відповідності до положень ч.1 ст. 82 ЦПК України, як така, що визнана учасниками справи. Отже, суд визнає такими, що дії Виконавчого комітету Татарбунарської міської ради Одеської області щодо зняття позивачки та її дітей із реєстрації за місцем проживання є правомірними, такими, що відповідають вимогам Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», «Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування)», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №265 від 07 лютого 2022 року. Крім того, суд враховує, що [PERSON] з 2013 року за адресою: [ADDRESS] не проживає, діти не проживають з 2022 року. Вище зазначене та аналіз змісту вказаних норм права, встановлених судом фактів, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. З огляду на те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позиву, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed