Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-03 00:00:00

Товариства з обмеженою відповідальністю «Багатогалузеве науково-виробниче підприємство «МС-центр» (надалі за текстом - позивач) звернулось до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 1) та [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 2), третя особа - [PERSON] (надалі за текстом - третя особа), про визнання недійсними договорів дарування № 647 від 25.11.2019 та № 648 від 25.11.2019, які укладені між співвідповідачами. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач, як поручитель, виконав зобов`язання перед ПАТ «Укрсоцбанк» (надалі за текстом - банк) щодо погашення зобов`язань третьої особи за Кредитним договором №246-PBD від 21.12.2006 (надалі за текстом - Договір кредиту), а відтак, до позивача перейшли всі права кредитора (Банку) у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання, зокрема, право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки майнового поручителя - квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] (надалі за текстом - спірні квартири) за договорами іпотеки від 25.12.2006 № 9141, від 12.02.2007 № 183, які в подальшому були відчужені відповідачем 1 на користь відповідача 2 на підставі Договорів дарування №647 та 648 (надалі за текстом - спірні договори), відтак вважає, що спірні договори підлягають визнанню недійсними, як такі, що вчинені на шкоду кредитору (фраудаторні договори), з метою уникнення звернення стягнення на спірні квартири у рахунок погашення боргу боржника. Представники співвідповідачів заперечують проти позову виходячи з того, що позивач не довів факту виконання ним зобов`язань третьої особи перед банком, як поручителем за договором поруки. Зауважують, що позивач не укладав з банком договору про передачу прав іпотекодержателя та сплатив заборгованість за Договором кредиту частково, а відтак, не набув прав кредитора у зобов`язанні. Крім того відповідач 1 у відзиві просить суд застосувати до спірних правовідносин наслідки пропуску позивачем позовної давності Ухвалою Суду від 06.09.2024, відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд в загальному позовному провадженні та призначено підготовче засідання. 15.10.2024 до суду від відповідача 2 надійшов відзив. 28.10.2024 до суду від відповідача 1 надійшов відзив. 07.11.2024 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив. У судове засідання 04.03.2025 прибули представники сторін. Представник позивача підтримав позовні вимоги, представники співвідповідачів проти задоволення позовних вимог заперечили. У судовому засіданні 04.03.2025 проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши докази, суд встановив наступне. 22.12.2006 року між третьою особою та Акціонерним комерційним банком «ХФБ Банк Україна» (правонаступником якого є банк) було укладено кредитний договір, за яким банк в якості кредитора надав третій особі кредит в розмірі 200 000 гривень строком на 15 років із строком повернення з 21.12.2006 року по 21.12.2021 року. В забезпечення грошових зобов`язань за кредитним договором між третьою особою та банком були укладені договори іпотеки від 25.12.2006 №9141 та від.12.02.2007 №183 про передачу спірних квартир в іпотеку. 20.11.2015 року між позивачем, третьою особою і банком було укладено договір поруки № 246- РВО-ПОР. Згідно статті 2 даного договору позивач виступив поручителем за грошовими зобов`язаннями третьої особи перед банком в сумі 102929,23 Євро з кінцевим терміном повернення кредиту до 21.12.2021. Відповідно до умов п. 3.1.2. зазначеного договору, позивач як поручитель зобов`язався протягом 60 днів від дати отримання повідомлення кредитора про невиконання третьою особою грошового зобов`язання, виконати таке зобов`язання шляхом перерахування необхідної для погашення суми коштів на відповідні внутрішньобанківські рахунки, а також штрафні санкції на рахунок, вказаний в повідомленні кредитора. Пунктом 3.2.1. згаданого договору поруки передбачається, що позивач як поручитель отримує право зворотної вимоги до третьої особи в межах сум виконаного ним зобов`язання третьої особи. 14.02.2013 року Ухвалою Подільського районного суду у м. Києві у справі № 2607/9126/12 про поділ майна подружжя було затверджено мирову угоду, відповідно до якої зазначені вище квартири перейшли у власність відповідача 1. З виписки по особовому рахунку третьої особи від 13.11.2018 року вбачається, що всього за період з 25.12.2015 по 23.10.2018 на рахунок третьої особи було зараховано 1 429 980 грн. від позивача. В цей же період, з рахунку третьої особи на користь банку було списано 1 322 080 грн. із зазначенням суми коштів, що списувались з рахунку, курсу, за яким купувався Євро, і суми закуплених для третьої особи Євро. Позивач погасила частину кредиту за кредитним договором, а саме сплатила 3000,52 євро. З довідки Укрсоцбанку від 10.09.2018 року № 22-08/96-8286 вбачається, що заборгованість за договором кредиту була повністю погашена 07.09.2018 року. У листі банку від 29.10.2018 № 04.3-02/96-9575, повідомлено третю особу, що 07.09.2018 кредитні зобов`язання перед банком за кредитним договором були виконані в повному обсязі. Також повідомлялося, що кошти, що надійшли 23.10.2018 знаходяться на рахунку третьої особи. 18.11.2019 року позивач направив на ім`я відповідача 1 вимогу про усунення порушення, в який вимагав від відповідача 1 протягом 30 днів від дати такої вимоги сплатити на користь позивача суму 1429980,00 грн. та, у випадку несплати заборгованості, про вжиття заходів для звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказана вимога була отримана відповідачем 1 23.11.2019 року. 25.11.2019 між співвідповідачами було укладено спірні договори, на підставі яких відповідач 1 відчужив спірні квартири на користь відповідача 2. Позивач вказує, що враховуючи те, що ТОВ «БНВП «МС-Центр» виконало зобов`язання третьої особи за кредитним договором, виключно у позивача наявні права щодо подання повідомлення до нотаріуса про погашення заборгованості за Кредитним договором. Позивач зазначає, що натомість, 25.11.2019 (тобто через два дні після отримання вищевказаної вимоги від 18.11.2019) відповідач 1 на підставі договорів дарування відчужила спірні квартири на користь відповідача 2. Позивач доходить до висновку, що відповідач 1 недобросовісно відчужила спірні квартири на користь відповідача 2 на підставі спірних договорів, з метою недопущення звернення стягнення на спірні квартири, з огляду на, що спірні договори мають бути визнані недійсними. Співвідповідачі заперечують проти позову, виходячи з того що позивач не набув прав іпотекодержателя за договорами іпотеки. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступним. Частиною першою статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Так, судом встановлено, що між третьою особою та банком було укладено Договір кредиту. Виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, заставою (частина перша статті 546 ЦК України). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України). Застава (іпотека) є додатковим способом забезпечення виконання, а тому такі правовідносини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли матимуть юридичну силу основні зобов`язання. Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з частиною першою статті 3 Закону України "Про іпотеку" іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Також, судом встановлено, що між третьою особою та банком, в забезпечення грошових зобов`язань за кредитним договором були укладені договори іпотеки від 25.12.2006 про передачу спірних квартир в іпотеку. Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб. За змістом ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. 14.02.2013 року Ухвалою Подільського районного суду у м. Києві у справі № 2607/9126/12 про поділ майна подружжя було затверджено мирову угоду, відповідно до якої зазначені вище квартири перейшли у власність відповідача 1. У разі переходу права власності (права господарського відання, спеціального майнового права) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою (ч. 1 ст. 23 Закону України «Про іпотеку»). Як наслідок, у зв`язку з набуттям права власності на спірні квартири іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб (ст. 553 ЦК України). У подальшому, як встановлено судом між позивачем, банком та третьою особою було укладено Договір поруки до договору кредиту. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. У відповідності до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з приписами статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Так, відповідно до довідки Укрсоцбанку від 10.09.2018 року № 22-08/96-8286 заборгованість за договором кредиту була повністю погашена 07.09.2018 року. При цьому, судом встановлено та визнається сторонами, що позика була повернута позивачем у сумі 1 429 980,00 грн. та відповідачем 1 у сумі 3000,52 євро, що еквівалентно 98526,69 грн. Відповідно до ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання. У відповідності до ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; Таким чином, у зв`язку з припинення основного зобов`язання за договором кредиту, на той час були наявні правові підстави для припинення поруки та іпотеки. 10.09.2018 відповідачем 1 було зареєстровано право власності на спірні квартири, що підтверджується наявними в матеріалах справи Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Згідно зі ст. 556 ЦК України після виконання поручителем зобов`язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов`язок боржника. До поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов`язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання. До кожного з кількох поручителів, які виконали зобов`язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов`язку, що виконана ним. Отже, позивач та відповідач 1 набули прав кредитора у розмірі частини обов`язку, що виконані ними. Статтею 11 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням. Таким чином, оскільки позивачем не було в повному обсязі виконано обов`язку третьої особи перед банком за кредитним договором, позивач, як майновий поручитель, не набув прав іпотекодержателя за договором іпотеки. Відповідно до статті 24 Закону України "Про іпотеку" відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Крім того, згідно з частиною 2 статті 3 Закону України "Про іпотеку" взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Згідно зі статтею 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Враховуючи викладене, виникнення у позивача прав іпотекодержателя за договорами іпотеки може відбутися лише після нотаріального посвідчення правочину про відступлення прав за іпотечним договором, а також державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Таким чином, момент виникнення права вимоги за іпотечним договором чинне законодавство пов`язує з фактом державної реєстрації іпотеки в порядку, визначеному законодавством. Проте, в справі відсутні докази того, що позивачем було зареєстровано права іпотекодержателя на спірні квартири, що також підтверджує обставину того, що позивач не набув прав іпотекодержателя на спірні квартири. 18.11.2019 року позивач направив на ім`я відповідача 1 вимогу про усунення порушення, в якій вимагав від відповідача 1 протягом 30 днів від дати такої вимоги сплатити на користь позивача суму 1 429 980,00 грн. та у випадку несплати заборгованості про вжиття заходів для звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказана вимога була отримана відповідачем 1 23.11.2019 року. 25.11.2019 між співвідповідачами було укладено спірні договори, на підставі яких відповідач 1 відчужив спірні квартири на користь відповідача 2. Позивач вказує, що співвідповідачі уклали спірні договори на шкоду кредитора, з метою унеможливлення звернення стягнення на спірні квартири. У відповідності до норм статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вирішуючи спори про визнання правочинів (договорів) недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. У силу приписів статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Згідно законодавства України суд може визнати недійсним договір, якщо боржник здійснив відчуження майна, за умови що внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів. Втім, як встановлено судом, позивач не набув прав іпотекодержателя за договорами іпотеки, а відтак, на думку суду, у даному випадку відсутні порушені права позивача, як майнового поручителя, який частково виконав обов`язок третьої особи за договором кредиту. Крім того, судом враховується, що в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач вчиняв інші дії щодо стягнення заборгованості з відповідача 1, окрім звернення з вимогою від 18.11.2019. Отже, в даному випадку, суд не погоджується з доводами позивача про фраудаторність спірних договорів, як спрямованих на відчуження майна відповідача 1 на користь відповідача 2 з метою унеможливлення звернення стягнення на спірні квартири. Суд зазначає, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Втім, в даному випадку, виходячи з обгрунтування позовних вимог, оскільки у позивача відсутні порушені права іпотекодержателя за договорами іпотеки, суд доходить до висновку про залишення позову без задоволення. Відповідач 1 у відзиві просить застосувати до позовних вимог наслідки пропуску позивачем строків позовної давності. Клопотання обгрунтовано тим, що заборгованість за Договором кредиту була погашена 07.09.2018, а позивач звернувся до суду 03.09.2024, за таких обставин, позивачем було пропущено строк позовної давності. Позивач заперечує проти даних доводів відповідача 1, виходячи з того, що строки позовної давності були продовжені у зв`язку з оголошенням карантину та введенням військового стану. Згідно з ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Приписами ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З наведеного вбачається, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави. З огляду на викладене, підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності відсутні, оскільки, у даній справі суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, що в свою чергу, є підставою для відмови у задоволенні позову у цій справі. Відповідно до п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначаються призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат.

Outcome: dismissed