Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-16 00:00:00

09.01.2025р. позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] у якому просив стягнути із відповідача у його користь 100000грн. відшкодування моральної шкоди, зобов`язати відповідача видалити публікацію та розмістити на своїй сторінці спростування публікації. Свої вимоги мотивував тим, що Червоноградською міською радою в 2019р. церкві Пресвятої Богородиці Владичиці України де править [PERSON] було виділено дві земельні ділянки, загальною площею 0,5340га., для будівництва споруд призначених для харчування малозабезпечених громадян. Земельні ділянки виділені безкоштовно в постійне користування. Зазначає, що пройшло більше 15 років, однак відсутній проект на вказані споруди, а по факту є крита автостоянка на 150 автомобілів.\~ З приводу цього позивач звернувся у відділення поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення де розпочато досудове розслідування. Також за заявою позивача земельна комісія та інші представники Шептицької міської ради 04.12.2024р. виїхали на місце розташування земельної ділянки і склали акт згідно якого на земельній ділянці розташована автомобільна стоянка. Також зазначив, що цій же церкві в 2013р. Червоноградська міська рада безкоштовно виділила земельну ділянку під проведення Хресної Дороги і в 2014р. церква одержала Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою. Згідно державної програми було виділено 1389000грн.на будівництво футбольного поля, і на цій ділянці за бюджетні кошти зроблено реконструкцію не існуючого футбольного поля. Зазначає, що за ухвалою слідчого судді також відкрито кримінальне провадження. Зазначає, що у обох випадках він діяв згідно закону та жодної боротьби з церквою чи священниками в його діях не було. Натомість і мережі Фейсбук відповідачем розміщено публікацію про те, що позивач ніби бореться із священниками та церквою, зокрема священниками які є капеланами. Станом на 01.01.2025р. вказану публікацію переглянули 9500громадян та перегляди продовжуються. Зазначає, що на кожному кроці від громадян вислуховує приниження, докори з приводу чого він\~ змушений виправдовуватися. Вказані докори і приниження негативно відобразилися на його здоров`ю як інваліда другої групи і тому він вимушений приймати ліки. Спричинену йому моральну шкоду оцінює у 1000000грн. із врахуванням кількості переглядів публікації. Ухвалою від 16.01.2025р. вказану позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. 28.01.2025р. позивачем подано заяву про усунення недоліків та подано позовну заяву із урахуванням усунутих недоліків. Разом з тим, у новій позовній заяві позивач зазначив, що 18.08.2019р. згідно наказу 39 р\\р від 31.07.2019р. по 31.08.2019р. Управління Державного агенства рибного господарства у Львівській області позивач приймав участь в проведенні рибоохоронного рейду, як громадський інспектор. В ході рейду було виявлено на технічному каналі Добротвірської ТЕС двох браконєрів які проводили вилов риби шляхом багріння. Інспектор рибоохорони підійшов до цих осіб якими виявилися [PERSON] та [PERSON] та роз`яснив їм, що відносно них буде складено протоколи про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.4 ст. 85 КУпАП. Зазначає, що вказані особи для уникнення відповідальності вдарили рибінспектора в спину і кинули у воду. 17.10.2019р. Кам`янка-Бузьким судом [PERSON] та [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.4 ст. 85 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в сумі 340грн. Зазначає, що при складанні протоколу [PERSON] та [PERSON] також погрожували йому фізичною розправою і він сім разів звертався на лінію 102. Відповідач працюючи у Адвокатському об`єднанні [PERSON] , який є адвокатом Кравець В.Ю. та [PERSON] свідомо поширює в мережі [PERSON] неправдиву інформацію про те ,що останні риби не ловили, просто відпочивали з однією вудочкою, а рейдова група рибоохорони вчинила незаконні дії відносно них. Позивач під публікаціями відповідача неодноразово писав коментарі, що публікація є неправдивою, є приниженням його і учасників рейдової групи, повідомляв про притягнення [PERSON] та [PERSON] до адміністративної відповідальності. Зазначає, що на його коментарі не було жодного реагування із сторони відповідача. Публікацію переглянули тисячі громадян перед якими позивачу приходиться виправдовуватися. Крім цього зазначає, що згідно відповіді Шептицького РВП ГУНП у Львівській області відносно [PERSON] та [PERSON] проводиться досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 384 КК України. Позивач вказує, що його як колишнього депутата обласної ради і громадського рибінспектора знають багато людей, тому йому приходиться вислуховувати докори і приниження та кожному пояснювати.\~ Вказане негативно відобразилося на здоров`ї позивача, він вимушений приймати ліки, заспокійливе, відчуває щоденні душевні страждання. Враховуючи стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, що необхідні для відновлення попереднього стану, вважає, що розмір моральної шкоди в сумі 100000грн. буде достатнім та розумним. Просить стягнути із відповідача у його користь 100000грн., зобов`язати відповідача видалити публікацію відносно позивача, яку він розмістив на своїй сторінці в соціальних мережах, а також розмістити спростовуючу публікацію. Ухвалою від 30.01.2025р. відкрито провадження у даній справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. У відзиві на позовну заяву представник відповідача [PERSON] адвокат Пащук А.І. зокрема зазначив, що вci вище викладенi доводи, якi були зазначенi позивачем у позовнiй заявi є перебiльшеними та такими, що не вiдповiдають дiйсностi. Наголошує, що позивач свiдомо вводить суд в оману, оскiльки у своїй позовнiй заявi посилається на неправдивi факти, [PERSON] стверджує, що [PERSON] на своїй сторiнці в соцiальнiй мережі Фейсбук поширює неправдиву [NUMBER] , а саме, що [PERSON] та [PERSON] риби не ловили, просто вiдпочивали з однiєю вудочкою, а рейдова група рибоохорони вчинила незаконнi дiї вiдносно них. Відповідач категорично заперечує проти цього, враховуючи те, що у вiдеозаписi, який розмiстив [PERSON] на своїй сторiнцi у фейсбук, він сказав, що [PERSON] та [PERSON] сидiли на березi з однiєю простою вудкою, не з електричною, не з сiтками для того щоб ловити рибу, а з простою вудочкою, а їх затримували як злочинцiв. Зазначає, що [PERSON] не говорив, що [PERSON] та [PERSON] риби не ловили, він тiльки зазначав про те, що вони сидiли з однiєю вудкою. [PERSON] у своєму вiдео навіть не згадував про рейдову групу рибоохорони, тим бiльше не говорив, що рейдова група вчиняла незаконнi дiї вiдносно [PERSON] та [PERSON] . Також звертає увагу на тому, що позивач [PERSON] до позовної заяви долучив\~ фрагмент з вiдео, що було опублiковане на cторінці [PERSON] Вiдео, яке долучив позивач є не неповним, тобто він долучив до позовної заяви тільки той фрагмент відео, який йому було вигідно, тривалістю 03хв. 54с. Вiдеозапис наданий позивачем є не повним, але підтверджує той факт, що жодного порушення із сторони відповідача не було і не могло бути, оскільки позивач свідомо перекрутив слова вказані у відеозаписі і мало того ,викладена у відеозаписі інформація відповідає дійсності, доказом чого є ухвала Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 25.05.2022р. про обвинувачення [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, відносно потерпілих\~ [PERSON] та [PERSON] . З якою метою позивачем долучено дане вiдео не вiдомо, оскiльки у долученому фрагменті вiдео [PERSON] говорив про те, що хлопцi сидiли зi звичайною вудочкою та озвучив той факт, що [PERSON] , наносив удари кулаками в живiт двом чоловiкам. [PERSON] в даному вiдео висвiтлив правду, стосовно того, що [PERSON] наносив удари двом чоловiкам, оскiльки [PERSON] обвинувачувався у вчиненнi кримiнального проступку передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. В даному кримiнальному провадженнi потерпiлими були [PERSON] та [PERSON] , більше того, [PERSON] визнав свою вину, та кримiнальне провадження закрито у зв`язку з приимиренням винного з потерпiлими, [PERSON] не мали претензiй до [PERSON] . Зазначає, що [PERSON] на своїй сторiнцi у соціальній мережі жодним чином не переходив на особистостi, не вживав нецензурну лексику, чи iншi образливi слова в сторону позивача, він тільки поширив інформацію, яка не є забороненою, чи секретною, а найголовнiше, що iнформацiя, яку поширив [PERSON] є правдивою та вiдповiдає дiйсностi та всім вiдомим фактам, на вiдмiну вiд iнформацiї на яку посилається позивач. Відтак, відповідач жодним чином, не посягав на честь, гідність та ділову репутацію позивача, а просто висвiтлив на своїй сторiнцi доступну та всім відому iнформацiю. Публікація яку виклав [PERSON] у своїй сторінці не спростовує того факту, що [PERSON] та [PERSON] ловили рибу чи просто відпочивали, проте [PERSON] не довів того факту, яким саме чином [PERSON] посягнув на його честь, гідність та ділову репутацію. Зазначає, що доводи позовної заяви [PERSON] це його суб`єктивна думка, його бачення, яке жодним чином не підкріплене доказами чи фактами. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.\~\~\~\~ У відповіді на відзив на позовну заяву позивач [PERSON] просив його цивільний позов задовольнити у повному обсязі. Сторони в судове засідання не викликались відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, проте в ухвалі про прийняття до розгляду та відкриття провадження відповідачу був наданий строк у 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. Про розгляд даної справи сторони повідомлявся належним чином, у встановлений законом порядок. Відповідач у визначений судом термін подав відзив на позовну заяву. Клопотання від сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Оскільки сторони в судове засідання не прибули, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.\~ Дослідивши докази в справі, суд приходить до наступного висновку. На підтвердження заявлених позовних вимог позивач надав відеозапис, який згідно змісту позову та, що сторонами не оспорюється був розміщений на сторінці відповідача [PERSON] у соціальній мережі Facebook. Автором оскаржуваного відеозапису є відповідач [PERSON] , який створив та поширив оскаржувану інформацію, що не заперечує відповідач. Позивач вважає, що поширення вказаної інформації порушує його особисті немайнові права, інформація є недостовірною і підлягає спростуванню автором матеріалу. За приписами ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За положеннями ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Сторони не заперечували, що спірні висловлювання відповідача поширені у соціальній мережі Facebook на особистій сторінці відповідача.\~\~ Згідно з ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Разом з тим, ч. 2 ст. 34 Конституції України гарантовано право кожного вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. За приписами ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Частиною 1 ст. 201 ЦК України визначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, зокрема, є честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до ч. 1 ст. 302 цього Кодексу фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Згідно зі ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. За змістом п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Так, під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної та юридичної особи. Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Позови про захист гідності, честі і ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто, містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29.11.2017 року у справі № 761/6866/16-ц. Суд звертає вагу, що в постанові Верховного Суду від 01.06.2022 року у справі № 713/1710/19 міститься висновок, що автором публікацій і дописів на персональній веб-сторінці у соціальній мережі Facebook є власник веб-сторінки, який незалежно від власника веб - сайту розміщує інформацію на веб-сторінці та управляє нею. Власник соціальної мережі Facebook не бере безпосередньої участі у розміщенні інформації власником веб - сайту, недостовірність якої доводить позивач. Верховний Суд у подібних справах у випадку поширення інформації через соціальні мережі не вказує на необхідність залучення власника веб-сайту як співвідповідача (постанови Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі № 760/2753/17, від 13.04.2020 року у справі № 303/3794/18-ц). Як встановлено в ході розгляду справи в соціальній мережі Facebook на сторінці відповідача [PERSON] було розміщено відеозапис, копію частини якого, тривалістю 45секунд надав позивач та із якого встановлено, що відповідач висловлюється, що рибалки сиділи на березі з вудкою, не з електровудкою, не із сітками, а їх затримали як злочинців. Зазначив, що при цьому [PERSON] наносив удари кулаком у живіт одному і другому чоловікові.\~\~\~\~ Автором оскаржуваного відеозапису є [PERSON] , який створив та поширив оскаржувану інформацію, що не заперечує сам відповідач. Таким чином, відповідачем поширено оскаржувану інформацію серед невизначеного кола осіб шляхом розміщення в мережі Facebook у вільному доступі, яка стосується позивача. Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. За приписами ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною 2 цієї статті встановлено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому медіа з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Отже, за ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в Україні, неодноразово наголошував, зокрема, у Рішенні від 28.03.2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Європейський суд з прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Отже, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав, та предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції (зокрема, п. 46 рішення від 08.07.1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»). Відповідач у відзиві зазначає, що на наданому позивачем відео він говорить про те, що рибалки сиділи із звичайною вудочкою, [PERSON] наносив удар кулаками в живіт двом чоловікам, та на підтвердження таких дій позивача зсилається на ухвалу Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області у справі №446/640/22 від 25.05.2022р. про обвинувачення [PERSON] за ч.1 ст. 125 КК України, де потерпілими є [PERSON] та [PERSON] ..\~\~ Натомість позивач в обгрунтування своїх вимог покликається на те, що [PERSON] та [PERSON] постановами Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 17.10.2019р. були притягнутими до адміністративної відповідальності за ч.4 ст. 85 КУпАП.\~ Разом з тим, згідно змісту позовної заяви позивач [PERSON] як на підставу приниження його честі та гідності зазначає на поширення відповідачем інформації, що [PERSON] та [PERSON] риби не ловили, відпочивали із однією вудочкою, а рейдова група вчинила незаконні дії щодо них. Із дослідженого відеозапису, що наданий позивачем із сторінки відповідача встановлено, що у такому він про рейдову групу рибоохорони не згадує та дослідивши зміст оскаржуваної інформації, суд приходить до висновку, що зазначена інформація містить власне тлумачення відповідача щодо подій, оціночне переконання відповідача, оціночні судження, критичну оцінку певних фактів і недоліків, які є вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів, тобто, викладення інформації через власні погляди автора з використанням мовно-стилістичних засобів. Особа, яка висловлює власні погляди, критичні висловлювання, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права. Зрештою, суд наголошує на тому, що висловлювання відповідача є вираженням його суб`єктивної думки, а тому не можуть бути ані спростовані, ані підтверджені та не можуть бути предметом спору. За таких обставин, суд вважає, що поширення відповідачем негативних висловлювань, є суто оціночними судженнями, відповідно у задоволенні вимог позивача щодо розміщення відповідачем спростування публікації та видалення відповідачем публікації, суд відмовляє.\~\~\~ Як вбачається зі змісту правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2019 року у справі №725/5585/16-ц (провадження №61-34549св18), від 20 травня 2019 року у справі №591/7099/16-ц (провадження №61-34159св18), поширення відповідачем оціночних суджень не може бути підставою для захисту права позивача на повагу до честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Разом з тим, оціночні судження відповідача могли сприйматись позивачем як образливі висловлювання, в такому випадку, згідно з ч. 2ст. 30 ЗУ «Про інформацію», єдиним належним та ефективним способом захисту особистих немайнових прав позивача може бути відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ч. 1ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1ст. 1167 ЦК України). Однак, всупереч ч.1ст. 81 ЦПК України, позивач [PERSON] не надав суду належних та достатніх доказів на підтвердження того, що у зв`язку з поширенням відповідачем спірної інформації він зазнав моральних страждань. Тому, оцінивши в сукупності докази, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача,\~ висловлювання відповідача є оціночними, які в силу вимог закону, положень Конвенції, з врахуванням практики ЄСПЛ, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості та відповідно не можуть бути підставою для захисту права позивача на повагу до честі, гідності та ділової репутації, в зв`язку з чим, в задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в задоволені позову судовий збір по справі покладаються на позивача. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то відповідно судовий збір необхідно компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed