Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-13 00:00:00

У грудні 2023 року до Подільського районного суду м. Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що 16.01.2008 між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк Експобанк» та [PERSON] , укладено договір кредиту і забезпечення № 13/2008 USD. Того ж дня для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, укладено договір поруки з [PERSON] . Згідно договору про відступлення прав вимоги від 06.03.2018, право вимоги за договором кредиту та договором поруки, первісний кредитор відступив на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» разом з усіма додатками до нього та додатковими договорами (угодами), договорами про внесення змін, змінами і доповненнями, що є невід`ємними частинами договору. Внаслідок відступлення прав вимоги, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» є єдиним власником всіх прав вимоги за кредитним договором та договором поруки з 06.03.2018. В зв`язку з невиконанням умов кредитного договору та договору поруки, укладених 16.01.2008, первісний кредитор звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідачів. Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 06.12.2012 по справі №2607/10361/12 позов задоволено та стягнуто солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» заборгованість за кредитним договором № 13/2008 USD від 16.01.2008 у розмірі 408759,60 грн. На виконання рішення суду, стягувачу було видано виконавчі документи про стягнення з відповідачів заборгованості. Проте, станом на день звернення ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» із зазначеним позовом, рішення суду відповідачами не виконано. Тому, згідно до ст. 625 ЦК України, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» вважає, що з відповідачів підлягає стягнення коштів у вигляді трьох процентів річних від простроченої суми за рішенням суду та інфляційних втрат. Зазначає, що загальна сума заборгованості, за рішенням Подільського районного суду міста Києва від 06.12.2012 складає 408759,60 грн., виходячи з цього, позивач розраховує відсоток річних та інфляційні нарахування в межах періоду загального строку позовної давності з 30.11.2020 по 30.11.2023 в загальній сумі 224541,55 грн, з яких: 36819,02 грн - 3% річних, 187722,53 грн - інфляційні втрати. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 грудня 2023 року, головуючим суддею у справі визначено Будзан Л.Д. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 21 грудня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 15 травня 2024 року ухвалою Подільського районного суду міста Києва визнано явку в судове засідання представника позивача, - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» обов`язковою. 31 січня 2025 року протокольною ухвалою Подільського районного суду міста Києва залишено клопотання представника відповідачів про врегулювання спору на участю судді без розгляду. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити. Представник відповідачів у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, оскільки строк пред`явлення виконавчих листів до виконання пропущено. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що рішенням Подільського районного суду міста Києва від 06 грудня 2012 року задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Експобанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість по Договору кредиту і забезпечення № 13-2008 USD від 16.01.2008 року в розмірі 408759,60 грн, судовий збір в розмірі 3219 грн, витрати пов`язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідачів в розмірі 840 грн. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 05 серпня 2019 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про заміну стягувача у виконавчих листах, виданих на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 06 грудня 2012 року задоволено частково: у виконавчих листах № 2607/10361/12, за якими боржниками є [PERSON] та [PERSON] , виданих Подільським районним судом м. Києва на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 06 грудня 2012 року, замінено стягувача - Публічне акціонерне товариство «КБ «Експобанк» на нового стягувача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», у зв`язку з переходом до нього прав кредитора. В задоволені заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про видачу дублікатів виконавчих листів та поновленні строку на їх виконання відмовлено. При цьому, вказаною ухвалою суду встановлено, що судове рішення набрало законної сили 25.01.2013 року, строк його пред`явлення до виконання - 3 роки, тобто до 25.01.2016, протягом 3 років з 22.03.2013 по 22.03.2016 виконавчі листи перебували на виконанні, а відтак строк пред`явлення до виконання не переривався відповідно до ч.4, 5 ст.12 ст. ЗУ "Про виконавче провадження", підстав для повторного пред`явлення виконавчого документу до виконання не вбачається, а тому відсутні підстав для видачі дублікатів виконавчих листів і для поновлення строку на їх пред`явлення до виконання. Ухвала Подільського районного суду міста Києва від 05 серпня 2019 року набрала законної сили. На даний час виконавчого провадження щодо виконання рішення суду у справі № 2607/10361/12 не існує. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, передбачені ст. 625 ЦК, за своєю природою відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування чужими грошовими коштами Відповідно під час вирішення спорів про стягнення процентів річних, суд має визначити, чи позивач вимагає сплати процентів за користування грошовими коштами, що були надані як позика, кредит, банківський вклад, чи зміст вимоги полягає в застосуванні відповідальності за порушення грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК). Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц). Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Враховуючи положення статей 3, 509, 625 ЦК України, за змістом яких передбачається правомірне нарахування інфляційних втрат і 3% річних на суму основного боргу, а не на тіло кредиту, відсотки, судовий збір, тощо. Наведену правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 21.05.2019 у справі №916/2889/13. Відповідно до усталеної практики постанов постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 встановлено, що розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм. Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку відповідно до правової позиції у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц . Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності свідчить, що: натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності Законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на заявлену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги або без пред`явлення рішення до примусового виконання у відповідний строк, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23.11.2022 року у справі № 285/3536/20. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При розгляді справи принципи змагальності учасників процесу та рівності між собою є основоположними. Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині 1 статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною 1 статті 24 Основного Закону, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Слід зважати, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав. При цьому слід зважати, що рівність учасників процесу встановлюються не обмежено в конкретному судовому процесі, а стосовно всіх суб`єктів, які звернулися до суду за захистом своїх прав. Рівність має забезпечуватися навіть в окремих непов`язаних судових провадженнях. Європейський суд з прав людини приділяє особливу увагу дотриманню аналізованих принципів як невід`ємної складової права на справедливий суд, практичне застосування яких відбувається при дослідженні доказів та оскарженні невмотивованих рішень суду, коли влучні аргументи сторін судом просто проігноровані. Рішенням у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» від 23.05.1993 р. ЄСПЛ вказав, що принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, а також, що вкрай важливо, відповісти на них (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії», заява №12952/87 від 23.05.1993 року). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №18390/91 від 09 грудня 1994 року). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява №37801/97 від 01 липня 2003 року). Так, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» просило стягнути з відповідачів 3 % річних та інфляційні втрати на підставі статті 625 ЦК України від суми невиконаного грошового зобов`язання за період з 30.11.2020 по 30.11.2023. Однак, позивачем на підтвердження доводів щодо існування не виконаного грошового зобов`язання не надано жодного належного доказу (як-то: доказів відсутності виконавчого провадження або у разі його наявності відсутності перерахованих у його межах коштів). Крім цього, до матеріалів справи не долучено ані кредитного договору, ані договору про відступлення прав вимоги, ані постанова про відкриття виконавчого провадження. При цьому, суд бере до уваги обставини, які встановлені ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 05 серпня 2019 року, якою відмовлено в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про видачу дублікатів виконавчих листів та поновленні строку на їх виконання відмовлено, оскільки протягом 3 років з 22.03.2013 по 22.03.2016 виконавчі листи перебували на виконанні, а відтак строк пред`явлення до виконання не переривався відповідно до ч.4, 5 ст.12 ст. ЗУ "Про виконавче провадження", підстав для повторного пред`явлення виконавчого документу до виконання не вбачається. За таких обставин банк, не реалізувавши право на звернення у встановлені законом строки до примусового виконання рішення суду, фактично втративє право вимоги на примусове виконання відповідачами своїх зобов`язань за кредитним договором та рішенням суду (строк пред`явлення до виконання рішення суду). Отже, зобов`язання відповідачів є задавненим, в зв`язку з чим набуло характеру натурального зобов`язання, 3% річних та інфляційні втрати були нараховані позивачем на вимогу, яка на даний час існує в натуральному зобов`язанні, в зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог та стягнення в порядку ст.625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат у зв`язку з невиконанням вказаного зобов`язання. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати, при відмові у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed