Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог: [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про визнання батьківства та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що в травні 2008 року вона почала зустрічатись з [PERSON] . Їхні неодноразові зустрічі переросли в близькі стосунки, наслідком чого вона завагітніла. [INFO] них народився син [PERSON] , однак оскільки вона з відповідачем не перебувала у зареєстрованому шлюбі, тому сина зареєструвала на своє прізвище, а по - батькові записала відповідача. Одразу після народження сина вона з відповідачем та їхнім сином проживали однією сім`єю більше 5 років в житловому будинку відповідача, що знаходиться в [ADDRESS] . Після цього вона разом з сином [PERSON] перейшла проживати в житловий будинок своєї матері в с. Грабовець Івано-Франківського району Івано-Франківської області, а відповідач залишився проживати у своєму будинку. Незважаючи на те, що вони проживали окремо, відповідач надавав та надає матеріальну допомогу на утримання їхньої неповнолітньої дитини, однак нерегулярно і не в повній мірі. На даний час вона разом з неповнолітнім сином проживає житловому будинку своєї матері, не працює, підсобного господарства не веде, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї. Тому їй одній не вистачає грошових коштів на утримання неповнолітньої дитини, із-за надання відповідачем часткової матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини. Відповідач має постійне місце роботи, оскільки працює у Відокремленому підрозділі Івано-Франківська дистанція колії ДТГО «Львівська залізниця» на посаді монтера колії, з чого має доходи, але на утримання неповнолітньої дитини виплачує їй щомісячно по 1000-1500 грн, що не відповідає інтересам дитини, і виплачує їй грошові кошти, не співмірні заробітній платі відповідача, та не відповідає мінімальному розміру аліментів дитини відповідного віку. Також відповідач є особою працездатного віку, має офіційне місце роботи, фізично здоровий, інших неповнолітніх дітей на утриманні не має, аліментів нікому не платить, тому вважає, що він зможе сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу). Стислий виклад позицій сторін: Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав, які викладені в позовній заяві. Просили суд позов задоволити та ухвалити рішення, яким визнати походження сина [PERSON] від батька [PERSON] . Також просили стягувати з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини щомісячно зі всіх видів доходу, до досягнення дитиною повноліття. Крім того просили стягнути з відповідача в користь позивача понесені нею судові витрати. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. У випадку підтвердження його батьківства за допомогою експертного дослідження незаперечив щодо визнання його батьком неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та стягнення аліментів на його утримання в розмірі 1/4 частки від його доходів. В подальшому позовні вимоги про визнання батьківства та стягнення аліментів визнав повністю. Процесуальні дії у справі: Ухвалою судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 17.07.2024 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання батьківства та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, залишено без руху, та надано позивачу строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі. Ухвалою судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 02.08.2024, у зв`язку з усуненням недоліків, по даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Надвірнянського районного\~суду Івано-Франківської\~області від 27.11.2024 по даній справі закрито підготовче\~провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Також даною ухвалою задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Фактичні обставини, встановлені судом: Судом встановлено, що 05.07.2010 позивач [PERSON] народила сина [PERSON] , про що Виконавчим комітетом Грабовецької сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області 23.07.2010 складено відповідний актовий запис № 10. Вказані обставини підтверджуються копією повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] , та копією актового запису про народження № 10 від 23.07.2010, наданого Богородчанським відділом ДРАЦС на виконання ухвали суду про витребування доказів (а.с. 45, 53). Батько дитини записаний на підставі ч. 1 ст. 135 СК України за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записано за її вказівкою, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька № 00047037271 від 18.09.2024 (а.с. 34). Як вбачається з позовної заяви та пояснень позивача, відповідач [PERSON] є біологічним батьком дітини [PERSON] . Також обставини батьківська відповідача [PERSON] щодо неповнолітнього [PERSON] підтверджуються копією висновку про біологічне батьківство № MGU1687 від 07.03.2025, підготовленого на замовлення учасників справи, згідно якого ймовірність батьківства відповідача [PERSON] щодо неповнолітнього [PERSON] становить 99,99999993% (а.с. 63). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що є дочкою позивача [PERSON] . Відповідач [PERSON] був її відчимом, з яким деякий час її мати проживала. Неприязних відносин з відповідачем немає. Зазначила що її мати [PERSON] та відповідач [PERSON] почали зустрічатись, потім почали разом проживати як сім`я в період з 2009 року по 2010 рік, до народження дитини [PERSON] . У пологовий будинок уже їхала з мамою вона, та коли народився [PERSON] , саме вона забирала маму з пологового будинку з дитиною. Відповідач приходив провідувати маму у пологовий будинок, передавав продукти та кошти. Після народження [PERSON] відповідач приходив до них та вони з мамою знову почали спільно проживати. Через деякий час мама з дитиною переїхали до відповідача в с. Тисменичани. У 2015 році, коли вона після одруження переїхала на проживання в м. Надвірна, мама з дитиною знову почали проживати в с. Грабовець. Як їй відомо, після народження [PERSON] мама записала дитину на своє прізвище, а по батькові [PERSON] , за іменем відповідача. На запитання представника позивача свідок повідомила, що під час спільного проживання позивач та відповідач разом ходили в гості, були разом у неї на весіллі у 2014 році. Як вбачається з акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 22.05.2024 № 21/11.06-37, та довідки про склад сім`ї від 22.05.2024 № 81/11.06-31, складених старостою Грабовецького старостинського округу № 6 Богородчанської селищної ради, позивач [PERSON] разом з неповнолітнім сином [PERSON] на даний час зареєстровані та проживають в [ADDRESS] , у житловому будинку батьків позивача. Позивач [PERSON] сама виховує сина, не працює, нерухомого майна чи транспорних засобів не має, проживає у важких матеріальних умовах (а.с. 10-11). Відповідач [PERSON] працює у Відокремленому підрозділі Івано-Франківська дистанція колії Регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» на посаді монтера колії, що підтверджується копією посвідчення № [NUMBER] від 02.02.2025 (а.с. 62). Також суду не надано доказів щодо незадовільного стану здоров`я відповідача та наявності в нього інших утриманців. Тому відповідач може надавати кошти на утримання неповнолітньої дитини. Мотиви з яких виходить суд та застовані норми права: Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Щодо позовних вимог про визнання батьківства суд виходить з наступного: Відповідно до ч. 2 ст. 125 СК України,\~якщо мати\~та батько\~дитини не\~перебувають у\~шлюбі між\~собою,\~походження дитини\~від батька\~визначається: 1)\~за заявою\~матері та\~батька дитини; 3) за рішенням суду. Згідно з ч. 1 ст. 126 Сімейного кодексу України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст. 128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Згідно з ст. 7 Конвенції про права дитини, яка ратифікована Верховною радою України 27.02.1991, дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов`язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої\~статті 135 цього Кодексу. Пунктом 4 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~15.05.2006\~№ 3\~«Про застосування\~судами окремих\~норм Сімейного\~кодексу України\~при розгляді\~справ щодо\~батьківства,\~материнства та\~стягнення аліментів» визначено, що справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні. Пунктом 9 вказаної постанови визначено, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них. У таких\~справах позови\~осіб,\~зазначених у\~ч.\~3\~ст.\~128\~СК України,\~приймаються до\~судового розгляду,\~якщо: дитина народжена матір`ю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а ім`я та по батькові дитини записано за вказівкою матері (ч. 1 ст. 135 СК України). Верховний суд у постановах від 23.10.2019 справа № 382/2559/15-ц, та від 19.09.2018, справа № 761/10732/16-ц, дійшов висновку про те, що тест ДНК (судово-медична (молекулярно-генетична) експертиза) станом на сьогоднішній день є єдиним методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини (точність позитивного результату ДНК - аналізу (тобто підтвердження батьківства) складає 99.999999%). Доказова цінність такого тесту переважає будь-який інший доказ на підтвердження або оспорення кровного споріднення та має вирішальне значення у вирішенні спору даної категорії справ. За змістом ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] є біологічним батьком неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується, зокрема, висновком про біологічне батьківство № MGU1687 від 07.03.2025,\~згідно якого\~ймовірність батьківства\~відповідача [PERSON] \~щодо неповнолітнього\~ [PERSON] \~становить 99,99999993%. Вказані обставини також визнані відповідачем. Виходячи наведеного суд вважає батьківство [PERSON] стосовно народженої позивачем [PERSON] дитини [PERSON] , [INFO] , доведеним і таким, що може бути визнаним в судовому порядку. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність законних підстав для задоволення позову в частині визнання батьківська. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів суд виходить з наступного: Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, оскільки забезпечує одержання коштів, необхідних для її життєдіяльності. Згідно зі статтею 141\~СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.ст. 180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. У відповідності до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Крім того, відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Частиною першою ст. 12 зазначеного Закону встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її стан здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Перевіряючи доводи позивача щодо визначення розміру аліментів у частці від доходу відповідача суд дійшов наступних висновків. Відповідно до норм ч.\~1\~ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно норм ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Таким чином суди не вправі виходити за межі позовних вимог та самостійно визначати спосіб стягнення аліментів, оскільки це буде порушенням принципу диспозитивності, визначеного ст. 13 ЦПК України. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд в ухвалі від 04.07.2018 № 490/4522/16-ц. Крім того суд враховує, що відповідач [PERSON] працює у Відокремленому підрозділі Івано-Франківська дистанція колії Регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Українська залізниця» на посаді монтера колії, де отримує офіційний дохід. Тому суд вважає правомірними вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів у частці від доходу. Окрім цього відповідач в судовому засіданні погодився на визначення аліментів у частці від доходу відповідача. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне: У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивача звільнено від сплати судового збору за подання позовної вимоги про стягнення аліментів на підставі п. 3 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Тому судовий збір за задоволення вимоги про стягнення аліментів в сумі 1211,20 грн підлягає стягненню з відповідача в користь держави. Щодо стягнення з відповідача судового збору за позовну вимогу про визнання батьківства суд зазначає, що позивачем при поданні позову до суду було сплачено судовий збір за позовну вимогу про визнання батьківська в сумі 1211,20 грн, що підтверджується квитанцією № ПН3128248 від 12.07.2024. Тому на ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позовної вимоги про визнання батьківства, сплачений позиваччем судовий збір в сумі 1211,20 грн підлягає стягненню з відповідача в користь позивача. Щодо понесених позивачем витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Зідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. За змістом ч. 1 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. За положеннями ч.ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). До позовної заяви позивачем долучено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, який складає 3000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 16). На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, позивачем [PERSON] відповідно до ч. 8 ст.\~141\~ЦПК України подано до суду договір про надання правничої допомоги № 31/24 від 12.07.2024, та квитанцію про сплату винагороди в сумі 3000,00 грн № 000318 серії АЕ від 12.07.2024 (а.с. 12-13, 15). Відповідно до п. 3.1 Договору про надання правничої допомоги, за надання правової допомоги згідно цього договору клієнт сплачує адвокату винагороду в розмірі 3000,00 грн. З попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат від 12.07.2024 вбачається, що позивачем понесено витрати на правничу допомогу в сумі 3000,00 грн складання адвокатом позовної заяви та ведення цивільної справи. Оплата за надані послуги здійснена позивачем [PERSON] адвокату Зварищуку В.В. в повному обсязі, що підтверджується долученою до матеріалів справи квитанцією. Таким чином, матеріалами справи доведено, що позивачем [PERSON] понесла судові витрати по даній справі, а саме витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000,00 грн, що підтверджується відповідними доказами. Також суд зазначає, що у розумінні положень частини п`ятої статті 141 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, є можливим лише на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (Постанова Ооб`єднаної Палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19). При цьому станом на час проведення судового засідання від сторони віповідача не надходило клопотань зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу. Враховучи вище викладене, положення ч. 2 ст. 141 ЦПК України, згідно якої у разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 3000,00 грн як компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, оскільки надання послуг охоплюється завданнями, які полягали у зустрічі з стороною, укладенні договору, ознайомленні з матеріалами справи, написанні позовної заяви, а також участі адвоката у судових засіданнях. Висновки суду: Враховуючи вище наведене, а також визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що позов в частині встановлення батьківства необхідно задовільнити, визнати відповідача батьком неповнолітього [PERSON] , [INFO] , внести зміни до актового запису про народження [PERSON] , зазначивши відповідача [PERSON] батьком [PERSON] , [INFO] . Також при визначенні розміру аліментів на утримання неповнолітнього [PERSON] суд враховує факт проживання дітини з матір`ю, вік дитини, обов`язку обох батьків утримувати дитину, матеріальний стан позивача, вартість життя та необхідність здійснення витрат для забезпечення соціально-побутових потреб розвиту та здоров`я дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, який є фізично здоровим, офіційно працює та отримує регулярний дохід, відсутність доказів щодо незадовільного стану здоров`я відповідача та наявності в нього інших утриманців, а також визнання відповідачем позову в частині розміру аліментів, а тому суд дійшов висновку, що позов в частині стягнення аліментів необхідно задовільнити і стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частини зі всіх видів його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, та не більше\~десяти прожиткових\~мінімумів на\~дитину відповідного\~віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача, зокрема: 1211,20 грн сплаченого судового збору та 3000,00 грн сплачених витрат на професійну правничу допомогу в користь позивача, а також 1211,20 грн. судового збору в дохід держави. На підставі наведеного, ст. 51 Конституції України, ст.ст. 5, 125, 126, 128, 141, 180-183, 191 СК України, ст.ст. 8, 11, 12 ЗУ «Про охорону дитинства»,

Outcome: approved