Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

До Краснокутського районного суду Харківської області надійшла позовна заява [PERSON] , в якій позивач просить визнати за ним право приватної власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований по [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що [INFO] померла [PERSON] , яка проживала та була зареєстрована одна до дня смерті по [ADDRESS] . Чоловік [PERSON] [PERSON] помер [INFO] , син [PERSON] помер у 2004 році. Оскільки позивач разом із сім`єю потребували житлової площі, наприкінці 2006 року [PERSON] домовився з [PERSON] , що вона продасть належний їй будинок з господарськими будівлями, і через деякий час позивач передав їй за нього кошти в розмірі 5000 грн, а [PERSON] в свою чергу передала копії документів на будинок та інші документи, однак невдовзі померла. Розписки в отриманні коштів позивач не вимагав. 13 лютого 2007 року позивач зареєструвався та став проживати в будинку [ADDRESS] , де мешкає і по теперішній час. Вказаний житловий будинок належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.04.1991 року, виданого Краснокутською держнотконторою, який вона успадкувала після смерті свого чоловіка [PERSON] . Позивач вказав, що з часу реєстрації 13 лютого 2007 року разом зі своєю сім`єю (співмешканкою та донькою) стали безперервно та постійно проживати у вказаному будинку, здійснив певний ремонт, оскільки будинок був у занедбаному стані, та на даний час підтримує як сам будинок, так і прилеглу територію в належному стані, і продовжує проживати в цьому будинку. З часу смерті власника будинку та до теперішнього часу ніхто не оскаржує вселення до будинку та не заперечує цьому, право власності ні до кого не переходило. Так-як [PERSON] дозволила позивачу проживати у вказаному будинку, однак своєчасно не встигли оформити право власності у зв`язку з її смертю, протягом сімнадцяти років він добросовісно, відкрито, безперервно проживає в ньому, має намір оформити документально нерухоме майно на своє ім`я, Краснокутським БТІ виготовлено технічну документацію, тому [PERSON] звернувся до суду з позовом та просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] . Окрім цього, позивач надав заяву про поновлення процесуального строку для звернення із заявою до суду, оскільки йому лише у 2024 році стало відомо, що він не є законним власником вказаного будинку, а лише володів ним. Ухвалою Краснокутського районного суду Харківської області від 16.01.2025 після усунення недоліків позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з призначенням до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 11.02.2025 задоволено клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів та витребувано у Краснокутської державної нотаріальної контори Харківської області засвідчену копію спадкової справи після смерті [PERSON] . Підготовче засідання закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. 21 лютого 2025 року на виконання ухвали суду надійшла інформаційна довідка зі Спадкового реєстру щодо померлої [INFO] [PERSON] . Позивач [PERSON] до судового засідання надав заяву про розгляд справи в його відсутність, позов підтримує в повному обсязі та просить суд задовольнити заявлені позовні вимоги з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача - Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області в судове засідання не з`явилася, через систему «Електронний суд» надала заяву про розгляд справи без участі представника відповідача за наявними в матеріалах справи документами, проти задоволення позову не заперечують та покладаються при винесенні рішення на розсуд суду. За загальним правилом частини першої\~статті 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи те, що учасники справи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, від них надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, суд вважає за можливе відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів, не здійснюючи фіксування судового процесу. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 2. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане відділом РАЦС Краснокутського районного управління юстиції Харківської області 01.02.2007 року. Її чоловік [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого Краснокутським РВ ЗАГС Харківської області 13.10.1990 року. Син [PERSON] помер у 2004 році. [PERSON] проживала та була зареєстрована одна до дня смерті, [INFO] по [ADDRESS] . З позовної заяви встановлено, що [PERSON] разом зі своєю сім`єю потребували житлової площі, тому наприкінці 2006 року позивач домовився з [PERSON] про продаж належного їй будинку з господарськими будівлями за вказаною адресою, і через деякий час позивач передав їй за будинок кошти в розмірі 5000 грн, а [PERSON] в свою чергу передала копії документів на будинок та інші документи. Розписки в отриманні коштів позивач не вимагав. Вказаний житловий будинок з господарськими будівлями належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка [PERSON] , виданого державним нотаріусом Краснокутської державної нотаріальної контори 19.04.1991 року, зареєстрованого в реєстрі за №591, що підтверджується його копією, яка мається в матеріалах справи. Позивач [PERSON] з 13 лютого 2007 року зареєструвався з в будинку [ADDRESS] , де мешкає і по теперішній час, та разом з ним проживають без реєстрації співмешканка [PERSON] та донька [PERSON] , про що свідчить довідка виконавчого комітету Краснокутської селищної ради від 17.12.2024 №1500, а також вбачається зі штампу про реєстрацію місця проживання в паспорті [PERSON] . Також, згідно акту обстеження від 17 грудня 2024 року, складеного депутатом Краснокутської селищної ради Бочаровою Н.В., засвідченого секретарем Краснокутської селищної ради Овчаренко В.О., встановлено, що гр. [PERSON] разом із сім`єю фактично, безперервно, постійно проживає з 15.02.2007 року в будинку за адресою: [ADDRESS] . Даний будинок придатний для проживання. Разом з ним проживають, ведуть спільне господарство, але фактично не зареєстровані: співмешканка [PERSON] та донька [PERSON] , 2005 року народження. [PERSON] у вересні 2023 року звернувся до КП «Краснокутське бюро технічної інвентаризації», де йому було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок з господарськими будівлями. Згідно довідки КП «Краснокутське бюро технічної інвентаризації» від 12.10.2023 №651 інвентаризаційна вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] , станом на 21 вересня 2023 року становить 178366,00 грн. На зазначений об`єкт нерухомого майна, станом на 31.12.2012 року зареєстроване право приватної власності за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.04.1991 року, виданого Краснокутською держнотконторою. Реєстраційний номер: книга 10, номер запису 850. Згідно звіту про оцінку майна житлової нерухомості, що розташована за адресою: [ADDRESS] , складеної 09.01.2025 року ФО-П [PERSON] , оціночна (ринкова) вартість даного житлового будинку з господарськими будівлями склала 183200 грн. Позивач з 13 лютого 2007 року, часу реєстрації та по даний час, тобто більше ніж 17 років безперервно проживає та зареєстрований у даному житловому будинку. Це його єдине житло, він добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується будинком, доглядає за ним та утримує його, обробляє земельну ділянку під будинком, здійснює поточний та капітальний ремонти, сплачує рахунки за комунальні послуги. Зазначене підтверджується відкриттям особових рахунків для сплати житлово-комунальних послуг на його ім`я, про що свідчать надані копії договору №33144 про користування електричною енергією від 02.06.2010 року, договору №1-15-1147 Н на надання населенню послуг з газопостачання від 21.02.2007 року, договору на відпуск води від 21.02.2007 року, квитанціями про сплату житлово-комунальних послуг. Від дня реєстрації у вказаному будинку до позивача з приводу прав на будинок ніхто не звертався, право власності ні до кого не переходило. Згідно інформаційної довідки №408387177 від 17.12.2024 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна відомості про право власності, інші речові права, іпотеки обтяження щодо будинку [ADDRESS] відсутні. Позивач мешкає у цьому житловому будинку, утримує та підтримує його останні 17 років. З часу смерті власника будинку та до теперішнього часу ніхто не оскаржує вселення до будинку та не заперечує цьому. Даний факт підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру щодо померлої [INFO] [PERSON] , наданої Краснокутською державною нотаріальною конторою від 20.02.2025 №64/01-16, згідно якої спадкова справа після [PERSON] не заводилася та відповідно свідоцтва про право на спадщину не видавалися. Володіння є безперервним, оскільки воно не втрачалося позивачем протягом усього строку. Ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст.\~344\~ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій\~статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом\~статті 2 ЦК України\~є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до\~статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився\~б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої\~статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона\~є (частина друга\~статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у\~ЦК України\~строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої\~статті 344 ЦК України\~добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі N 910/17274/17 та постановах Верховного Суду від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21, від 28 квітня 2020 року у справі №552/1354/18 та від 24 січня 2019 року у справі N 755/16913/16-ц. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Відповідно до статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», статті 17\~Закону\~України\~«Про\~виконання\~рішень\~та\~застосування\~практики\~Європейського\~суду\~з прав\~людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами, як джерело права. Згідно зі статтею 6\~Конвенції\~про\~захист\~прав\~людини\~і\~основоположних\~свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані їм докази (п.34 рішення у справі «Тейксейра де Кастор проти Португалії» від 09.06.1998 року, п.54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод. Оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд керується основними конституційними засадами судочинства, визначеними\~статтею 129 Конституції України, до яких відноситься забезпечення доведеності вини і змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень пункту 25 рішення Європейського суду з прав людини у справі\~«Проніна проти України»\~(№ 63566/00), пункту 13 рішення Європейського суду з прав людини у справі\~«Петриченко проти України»\~(№ 2586/07) та пункту 280 рішення Європейського суду з прав людини у справі\~«Нечипорук і Йонкало проти України»\~(№42310/04), суд зобов`язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше він не виконує свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції. Крім цього, у пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 15 листопада 2007 року по справі\~«Бендерський проти України» (№ 22750/02) вказано, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (…). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (…). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом. У пунктах 5, 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 "Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав" (далі\~Постанова Пленуму № 5) Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних прав роз`яснив, що, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328\~ЦК України). Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму № 5, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; -\~володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; -\~володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга ст. 344 ЦК України). Визнаючи поняття «умови набуття права власності на чужі речі», Верховний Суд в Постанові від 04.07.2018 р., по справі № 201/12550/16-ц, визначив, що: «Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності». Таким чином, позивач повинен довести: законність об`єкта володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Згідно п. 11 Постанови Пленуму № 5, враховуючи положення статей 335 і 344\~ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214\~ЦПК України). Згідно п. 13 Постанови Пленуму № 5, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності\~за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про\~визнання права власності\~за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі, якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Оскільки спадкоємці [PERSON] відсутні, тому відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Згідно п. 14 Постанови Пленуму № 5, виходячи зі змісту частини першої статті 344\~ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після\~визнання права власності\~за набувальною давністю. Відповідно до ст.ст.\~12, 81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки, починаючи з 13 лютого 2007 року та по теперішній час позивач фактично добросовісно заволодів нерухомим майном\~за адресою: [ADDRESS] і продовжує відкрито та безперервно ним володіти та користуватись, утримувати його, тому суд вважає, що позивач набув права власності на вказане майно на підставі ст. 344 ЦК України. Крім того, [PERSON] пропустив строк для звернення з позовною заявою до суду і просить його поновити. Перевіривши матеріали справи, суд дійшов висновку, що відповідно до ст.73 ЦПК України строк необхідно поновити, оскільки він пропущений з поважних причин. Аналізуючи зібрані по справі докази у світлі наведених правових норм та встановлених судом обставин, позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved