Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

У червні 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] посилалась на те, що 28.04.1979 року вона уклала шлюб з [PERSON] , після якого проживали сумісно та вели спільне господарство. Від шлюбу мають повнолітню дочку - [PERSON] , [INFO] . Однак, спільне життя не склалось та 14.08.1997 року шлюб між нею та [PERSON] було розірвано. [INFO] [PERSON] помер. 29.10.1982 року видано ордер на квартиру [ADDRESS] на родину у складі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та з того часу вони були зареєстровані та проживали у вказаній квартирі. Вказана квартира належить до ЖБК «Індикатор-4» та з 18.10.1982 року [PERSON] був його членом. 18.10.1992 року нею та [PERSON] було внесено у повному обсязі сума пайового внеску за квартиру [ADDRESS] в розмірі 10 948 крб. 74 коп., в результаті чого квартира стала фактично їхньою родинною власністю. Після смерті її чоловіка [PERSON] , відкрилась спадщина, щодо майна яке йому належить і Дванадцятою Київською нотаріальною конторою на підставі заяви їх дочки ( [PERSON] ) 14.04.2017 року була відкрита спадкова справа № 466/17, інших спадкоємців не було. [PERSON] отримала у Дванадцятій Київській нотаріальній конторі свідоцтво про право власності на спадщину після смерті [PERSON] на грошові вклади у банках, свідоцтва про право власності на квартиру вона не отримувала. Квартира [ADDRESS] не значиться зареєстрованою ні в бюро технічної інвентаризації м.Києва, ні згідно Державного реєстру про право власності на нерухоме майно. Однак вищевказана квартира була фактично придбана подружжям в період діючого шлюбу з спадкодавцем [PERSON] . У зв`язку з чим вважає, що має право на 1/2 частину їхнього спільного майна подружжя зі спадкодавцем [PERSON] , оскільки останнє придбане під час шлюбу. Враховуючи наведене, просить позов задовольнити. Процесуальні дії Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.06.2024 року визначено головуючого суддю Святошинського районного суду м. Києва Твердохліб Ю. О. (а.с. 24-25). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24.06.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання та витребувано спадкову справу щодо майна [PERSON] (а.с. 27-28). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28.11.2024 року прийнято заяву про уточнення позовних вимог, в якій залишаючи незмінною мотивувальну частину позовної заяви, позивач просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] (а.с.111-112). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16.10.2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с. 120-121). [PERSON] та його представник у судове засідання не з`явились, направили до суду заяву, у якій просили провести судове засідання за їх відсутності, просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі враховуючи уточнені позовні вимоги. [PERSON] відзив на позовну заяву у встановлений строк не надала, в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду невідомі, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена шляхом направлення кореспонденції на адресу реєстрації та через оголошення на сайті судової влади (а.с. 89, 95,107, 117, 126). Третя особа свого представника у судове засідання не направили, повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Фактичні обставини справи Судом встановлено, що 28.04.1979 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 28.04.1979 року (а.с. 5). [INFO] від шлюбу народилась дочка - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 28.11.1980 року (а.с. 6). 29.10.1982 року [PERSON] отримав ордер №034154, серії Ж на сім`ю, яка складається з трьох людей на право зайняття трьох кімнатною квартирою житловою площею 42,07 кв.м. в кв. [ADDRESS] (а.с. 9). Згідно довідки ЖБК «Індикатор-4» виданої [PERSON] , який є власником кв. [ADDRESS] сума повного внеску за квартиру в розмірі 10 948 крб. 74 коп. сплачена 18.10.1992 року у повному обсязі (а.с. 10). 14.08.1997 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 14.08.1997 року (а.с. 7). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 26.12.2016 року (а.с. 8). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 383412363 від 18.06.2024 року квартира за адресою: [ADDRESS] на праві власності не зареєстрована (а.с. 11). Згідно листа від 11.09.2023 року №062/14-12014 (И-2023) за даними реєстрових книг КП КМР «КМ БТІ» реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] відсутня (а.с. 18). Згідно витягу з реєстру територіальної громади м.Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] - дата реєстрації 18.10.2011 року, [PERSON] - дата реєстрації 30.12.1982 року, [PERSON] - дата реєстрації 30.12.1982 року (а.с. 51). Згідно доданих до спадкової справи документів встановлено, що 14.04.2017 року [PERSON] звернулась до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с. 37). 14.04.2017 року [PERSON] звернулась до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с. 37 зворот). 30.06.2017 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові внески з відповідними відсотками та компенсаційними внесками (а.с.58). 07.12.2017 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частки земельної ділянки, яка розташована за адресою: Київська обл., Скварський р-н, Тхорівська сільська рада, яка належала [PERSON] (а.с.80). Як встановлено судом, після розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] розподіл спільного майна подружжя не було проведено. Як зазначає позивач спір у справі виник щодо визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку поділу спільного майна подружжя, яка була придбана під час шлюбу зі спадкодавцем [PERSON] , право власності на яку на теперішній час не зареєстроване. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. У частині п`ятій статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19 (провадження № 61-16257св20) вказано, що «для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). З урахуванням зазначеного, Верховний Суд резюмує, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. […] Крім того, вказаний спосіб захисту не є ефективним у розумінні положень статті 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушених прав позивача, за захистом якого вона звернулася до суду». Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України). У справі, що розглядається, визначення частки у праві спільної сумісної власності є неналежним способом захисту своїх прав з огляду на те, що вирішення судом питання про права померлої особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, суперечить законодавству; обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. За обставин цієї справи належним способом захисту порушеного права позивача є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно) в порядку спадкування. При розгляді справ про визнання права власності на майно в порядку спадкування, встановлення належності спірного майна до складу спадщини є передусім питаннями доведення відповідних обставин, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 14 серпня 2024 року в справі № 522/3974/20. Враховуючи викладене, а також відсутність у матеріалах справи доказів наявності спору про право між [PERSON] та [PERSON] , заявлені вимоги щодо визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та встановлення факту придбання ними спірної квартири не підлягають задоволенню, з огляду на неналежний спосіб захисту, оскільки вирішення судом питання про права померлої особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, суперечить законодавству. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Розподіл судових витрат Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, витрати зі сплати судового збору належить віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed