Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-06 00:00:00

ОПИСОВА ЧАСТИНА І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ 1. 17 лютого 2025 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] за змістом якої [INFO] померла його мати [PERSON] і після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно до складу якого увійшов будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташований по [ADDRESS] в якому вона до дня смерті проживала. За життя [PERSON] заповіту не залишала. Позивач [PERSON] в силу ст. 529 ЦК УРСР (1963 року) є спадкоємцем першої черги майна померлої за законом, оскільки в силу ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) прийняв спадщину після матері [PERSON] шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, здійсненого одразу після її смерті. Інших спадкоємців та спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині після [PERSON] немає, оскільки інших дітей у неї, окрім позивача [PERSON] , не було, а її чоловік (батько позивача) [PERSON] помер [INFO] . З метою оформлення спадщини позивач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Хмельницького районного нотаріального округу Романюк Н.В., якою 25 жовтня 2022 року відкрито спадкову справу за законом після [PERSON] , померлої [INFO] , проте у вчиненні нотаріальної дії щодо оформлення житлового будинку йому відмовлено, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на це майно, рекомендовано звернутися до суду. Позивач зазначає, що [PERSON] була власником житлового будинку по [ADDRESS] , який їй був переданий в особисту власність рішенням виконавчого комітету Летичівської районної Ради народних депутатів №90 від 18 травня 1989 року «Про оформлення особистої власності на житлові будинки громадян, які проживають в селах … Майдан-Голенищівський …», однак вона не зареєструвала своє право власності відповідно до вимог чинного на той час законодавства. Вказаний житловий будинок законно споруджений на земельній ділянці, яка відповідно до рішення виконавчого комітету Голенищівської сільської ради Летичівського району Хмельницької області №19 від 21 жовтня 1993 року була передана в приватну власність [PERSON] площею 0,79 га, в тому числі, 0,25 га - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,54 га - для ведення особистого підсобного господарства. 31 березня 2022 року на замовлення позивача [PERSON] було виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] за змістом якого самочинного будівництва та реконструкції немає. 06 вересня 2024 року Хмельницьке бюро технічної інвентаризації повідомило, що право власності на житловий будинок по [ADDRESS] ні за ким не зареєстровано. У зв`язку із тим, що нотаріус відмовила позивачу [PERSON] в оформленні спадкового майна - житлового будинку після смерті матері [PERSON] через відсутність правовстановлюючого документу, позивач просить суд визнати за ним право власності на вказане нерухоме майно в порядку спадкування, адже в позасудовому порядку не може скористатись своїми правами як спадкоємець щодо володіння, користування та розпорядження вказаним майном. ІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ 2. 17 лютого 2025 року до суду надійшла вказана позовна заява. 3. 18 лютого 2025 року ухвалою суду відкрито провадження у справі і призначено судовий розгляд у порядку загального позовного провадження. 4. Підготовче судове засідання призначено на 07 березня 2025 року. 5. 04 березня 2025 року до суду надійшла копія спадкової справи. ІІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ УЧАСНИКІВ СПРАВИ 6. 07 березня 2025 року представник позивача [PERSON] - адвокат Стецькова-Бондар Л.Ф. подала суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі. 7. 07 березня 2025 року до суду надійшла заява представника відповідача - Летичівської селищної ради Хмельницького району Хмельницької області Буравець Т.В. про розгляд справи у їх відсутність за наявними у справі доказами, позовні вимоги визнають, не заперечують проти позову. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА ІV. ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА 8. Як зазначено у ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. 9. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1). Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п. 1 ч. 2). У ч. 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За приписами ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (ч. 1). Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ч. 3). Згідно Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності (п. 4). Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом (п. 5). 10. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року роз`яснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року (абз. 2 п. 1). У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного Кодексу Української РСР (ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом (абз. 3 п. 1). Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (абз. 2, 3 п. 23). 11. Згідно з ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. За змістом ч. 1 ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. За змістом ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. За змістом ч. 1 ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Законодавець у ЦК УРСР передбачив, що для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини (ч. 1). Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч. 2). За змістом ст. 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч. 1). Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу) (ч. 2). Як зазначено у ч. 1 ст. 554 ЦК УРСР в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. 12. У п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджена наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 і зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 липня 1994 року за № 152/361, вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном (абз. 1). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанції про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього (абз. 2). 13. Згідно ст.ст. 25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна» №19-32/319 від 21 лютого 2005 року, у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлювальний документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. 14. Верховний Суд у постанові від 12 січня 2022 року у справі №716/2290/19 вказав: громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. Технічна інвентаризація нерухомого майна в сільській місцевості почала проводитися згідно з Правилами державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31/1056. Облік такого майна здійснювався виключно по погосподарським книгам сільських рад. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час закінчення будівництва спірного житлового будинку (1990 рік) регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР (далі - Інструкція), затвердженою Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Згідно з пунктом 6 Інструкції не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (пункт 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції). Виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття його до експлуатації. Підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов`язковим. Тобто, записи у погосподарських книгах визнавалися актами органів влади (публічні акти), що підтверджують право приватної власності. 15. За змістом ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. У ч. 3 ст. 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. 16. У абз. 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12 червня 2009 року роз`яснено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року роз`яснено, що за змістом ч. 4 ст. 174 ЦПК України (на теперішній час це ч. 4 ст. 206 ЦПК України) у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. V. МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИТЬ СУД 17. Так, у підготовчому провадженні представник відповідача - Летичівської селищної ради Хмельницького району Хмельницької області подала суду заяву згідно якої позовні вимоги [PERSON] визнають і не заперечують проти задоволення судом заявлених позовних вимог. 18. Отже, відповідач позовні вимоги визнає, таке визнання є повним і безумовним, не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. 19. Відповідач жодним чином не оспорює фактичні обставини у справі, не ставить під сумнів право позивача [PERSON] успадкувати після смерті спадкодавця (матері позивача) [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності на спадкове майно - житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по [ADDRESS] . При цьому, відповідач не ставить під сумнів, що мати позивача [PERSON] дійсно була власником вказаного житлового будинку на підставі рішення виконавчого комітету Летичівської районної Ради народних депутатів Хмельницької області від 18 травня 1989 року №90, однак не оформила належним чином за життя за собою право власності на вказане майно, що підтверджується повідомленням від 06 вересня 2024 року Хмельницького бюро технічної інвентаризації про відсутність зареєстрованого права власності на нерухомість по [ADDRESS] . Відповідач також не оспорює, що рішенням виконавчого комітету Голенищівської сільської ради народних депутатів Летичівського району Хмельницької області від 21 жовтня 1993 року №19 [PERSON] , [ADDRESS] , передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку 0,79 га, в тому числі, 0,25 га - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, 0,54 га - для ведення особистого підсобного господарства. 20. Із матеріалів справи випливає, що 25 жовтня 2022 року [PERSON] приватним нотаріусом на підставі ст. 529 ЦК УРСР видано свідоцтво про право на спадщину за законом після [PERSON] , яка померла [INFO] , зокрема, на земельну ділянку площею 0,2500 га, з кадастровим номером 6823080400:04:001:0028, яка розташована по [ADDRESS] , призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Водночас, згідно погосподарської книги та довідки Летичівської селищної ради Хмельницького району Хмельницької області позивач [PERSON] на день смерті [INFO] матері [PERSON] проживав і був зареєстрований по [ADDRESS] . Тобто, він в силу ст.ст. 529, 549 ЦК УКРСР (1963 року) прийняв спадщину після матері. 21. Позивач [PERSON] не може в позасудовому порядку після смерті матері оформити за собою право власності на будинковолодіння, що розташоване по [ADDRESS] , оскільки йому у цьому відмовила 01 серпня 2024 року приватний нотаріус й рекомендовано звернутись з цього приводу до суду. 22. Наведені позивачем у позовній заяві обставини підтверджуються поданими ним доказами, які долучені до позовної заяви, а також матеріалами спадкової справи. 23. У зв`язку з тим, що відповідач в підготовчому провадженні позовні вимоги визнав повністю, суд приходить до висновку про прийняття визнання позову відповідачем та задоволення позовних вимог у повному обсязі. VІ. ВИСНОВКИ СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ 24. У відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України позивач належними і допустимими доказами довів правомірність своїх вимог, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Outcome: approved