Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно, посилаючись на те, що 27.02.2008 року між нею, [PERSON] та корпорацією «Житлобудінвест-Ч» укладено договір № 65 про дольову участь у будів\-ництві квартири у жилому будинку по [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Відповідно до п. 1.1 Договору [PERSON] замовила у Корпорації будівництво 2-х кімнатної квартири, будівельний номер [ADDRESS] . Пунктом 1.2 Договору передбачено, що загальна площа квартири, відповідно проекту, з урахуванням площі лоджій та балконів, становить 69,0 кв.м. Пунктом 2.1 Договору визначається вартість квартири з урахуванням пункту 1.2 станом на дату укладення договору становить 379 500 грн. На дату звернення із позовом зобов`язання відповідача не виконано. 17.11.2017 року згідно сертифікату серії ЧК № 162173200283 корпорацією «Житлобуд-1» введено в експлуатацію житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . За умовами підписаного договору №65 пайовик (позивач) замовив у корпорації будівництво 2-х кімнатної квартири [ADDRESS] . Згідно п. 4.1 договору корпорація зобов`язана здійснити будівництво квартири у житловому будинку та ввести в експлуатацію у 2009 році за адресою: [ADDRESS] . На виконання вимог Договору, що підтверджується квитанцією прибуткового касового ордеру серія 02АААЗ від 04.03.2008 - внесена оплата у сумі 379 500 гривень. Тобто замовником в особі [PERSON] виконано зобов`язання щодо оплати у повному обсязі. \~ \~ \~ \~ Згідно пункту 4.1 Договору Корпорація зобов`язується здійснити будівництво квартири в житловому будинку, будівельна адреса якого [ADDRESS] та ввести будинок в експлуатацію в 2009 році. \~ \~ \~ \~ Відповідно до п. 4.3 Договору після завершення будівництва об`єкту і фінансування у повному обсязі, квартира передається Корпорацією за актом приймання-передачі. Оформлення відбувається через нотаріальну контору або за актом прийому передачі. Таким чином, у відповідності до вимог частини 5 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», будинок був прийнятий в експлуатацію в дату видачі сертифіката - 17 листопада 2017 року. У відповідності \~ \~ \~ \~до умов пункту 4.5 Договору відповідач зобов`язаний був передати квартиру позивачу по акту прийому. Також представником позивача 15.03.2021 направлялась Заява про передачу квартири замовнику із проханням передати [PERSON] 2-х кімнатну \~ \~ \~ \~квартиру, будівельний номер [ADDRESS] відповідно до умов пунктів 1.1, 4.5, 5.6 Договору від 27.02.2008 шляхом підписання акту прийому-передачі та/або підписання інших, необхідних документів. \~ \~ \~ \~ Станом на дату звернення до суду відповіді заяву від корпорації «Житлобуд-1» не надійшло, заяву вручено 05.04.2021. Таким чином, станом на дату звернення із позовом зобов`язання Корпорацією «Житлобуд-1» перед [PERSON] не виконана та права [PERSON] не визнаються відповідачем, а саме об`єкт нерухомості 2-х кімнатна квартира, будівельний номер [ADDRESS] , не передано [PERSON] для оформлення права власності. Вказує, що правомірне набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру як новоствореного майна, у зв`язку з належним виконанням нею умов Договору, і це право підлягає захисту оскільки Корпорація «Житлобудівест-Ч» його не визнає, захист порушеного майнового права [PERSON] повинно здійснюватися на загальних засада цивільного законодавства, зокрема, на підставі статті 392 Цивільного кодекс України. Тому позивачем вказується, що способом ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача є визнання за нею права власності на нерухоме майно: 2-х кімнатну квартиру, [ADDRESS] . 07 березня 2024 року ухвалою суду відкрито провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін та призначено судове засідання. Представник позивача адвокат Чечот А.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задоволити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Представник відповідача адвокат Руденко О.І. в попередніх судових засіданнях позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, в подальшому до судового засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про розгляд справи був повідомлений належним чином. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Суд, заслухавши думку адвоката, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. В судовому засіданні встановлено, що 27.02.2008 року між [PERSON] та корпорацією «Житлобудінвест-Ч» укладено договір № 65 про дольову участь у будів\-ництві квартири у жилому будинку по [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Відповідно до п. 1.1 Договору [PERSON] замовила у Корпорації будівництво 2-х кімнатної квартири, будівельний номер [ADDRESS] . Пунктом 1.2 Договору передбачено, що загальна площа квартири, відповідно проекту, з урахуванням площі лоджій та балконів, становить 69,0 кв.м. Пунктом 2.1 Договору визначається вартість квартири з урахуванням пункту 1.2 станом на дату укладення договору становить 379 500 грн. 17.11.2017 року згідно сертифікату серії ЧК № 162173200283 корпорацією «Житлобуд-1» введено в експлуатацію житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . За умовами підписаного договору № 65 пайовик (позивач) замовив у корпорації будівництво 2-х кімнатної квартири [ADDRESS] . Згідно п. 4.1 договору корпорація зобов`язана була здійснити будівництво квартири у житловому будинку та ввести в експлуатацію у 2009 році за адресою: [ADDRESS] . На виконання вимог Договору, що підтверджується квитанцією прибуткового касового ордеру серія 02АААЗ від 04.03.2008 - внесена оплата у сумі 379 500 гривень. Тобто замовником в особі [PERSON] виконано зобов`язання щодо оплати у повному обсязі. \~ \~ \~ \~ Згідно пункту 4.1 Договору Корпорація зобов`язується здійснити будівництво квартири в житловому будинку, будівельна адреса якого [ADDRESS] та ввести будинок в експлуатацію в 2009 році. \~ \~ \~ \~ Відповідно до п. 4.3 Договору після завершення будівництва об`єкту і фінансування у повному обсязі, квартира передається Корпорацією за актом приймання-передачі. Оформлення відбувається через нотаріальну контору або за актом прийому передачі. Таким чином, у відповідності до вимог частини 5 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», будинок був прийнятий в експлуатацію в дату видачі сертифіката - 17 листопада 2017 року. У відповідності \~ \~ \~ \~до умов пункту 4.5 Договору відповідач зобов`язаний був передати квартиру позивачу по акту прийому. Також представником позивача 15.03.2021 направлялась Заява про передачу квартири замовнику із проханням передати [PERSON] 2-х кімнатну \~ \~ \~ \~квартиру, будівельний номер [ADDRESS] відповідно до умов пунктів 1.1, 4.5, 5.6 Договору від 27.02.2008 шляхом підписання акту прийому-передачі та/або підписання інших, необхідних документів. \~ \~ \~ \~ Станом на дату звернення до суду відповіді заяву від корпорації «Житлобуд-1» не надійшло, заяву вручено 05.04.2021. Таким чином, станом на дату звернення із позовом зобов`язання Корпорацією «Житлобуд-1» перед [PERSON] не виконана та права [PERSON] не визнаються відповідачем, а саме об`єкт нерухомості 2-х кімнатна квартира, будівельний номер [ADDRESS] , не передано [PERSON] для оформлення права власності. Позивач звертаючись до суду, вказує, що способом ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача є саме визнання за нею права власності на нерухоме майно: 2-х кімнатну квартиру, [ADDRESS] . Відповідно до\~ст. 55 Конституції України\~права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Водночас, відповідно до ч. 1\~ст. 19 ЦПК України\~суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом положень статей\~15,\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним зі способів захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є визнання права. Статтею 328 ЦК України\~передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша\~статті 317 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої, сьомої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною другою\~статті 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Статтею 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до\~статті 18 Закону України від 16 листопада 1992 року № 2780-ХІІ «Про основи містобудування»\~реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об`єктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрої територій. Закінчені будівництвом об`єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об`єктів забороняється. До компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування належить проведення робіт з прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у порядку, встановленому законодавством (стаття 14 цього Закону). За положеннями пункту 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13 квітня 2011 року, прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Згідно з Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, чинним на час звернення до суду з цим позовом, державній реєстрації підлягало право власності на закінчене будівництвом нерухоме майно, яке прийняте в експлуатацію у встановленому законодавством порядку. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Аналіз положень\~статті 331 ЦК України\~у системному зв`язку з нормами статей\~177-179,\~182 ЦК України, частини третьої\~статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації. Вищевикладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15. Стаття 15 ЦК України\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже,\~стаття 15 ЦК України\~визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України\~встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність /відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Відповідно до частин першої, третьої\~статті 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках.\~Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Цей принцип диспозитивності у цивільному судочинстві реалізується шляхом вільного використання та розпорядження такими процесуальними правами, які, зокрема впливають на виникнення, рух, розвиток і закінчення судового розгляду (право на звернення з позовом, право на зміну предмета або підстав позову), випливають з участі у розгляді справи, забезпечують сторонам належний судовий захист. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що зазвичай суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункти 5.5, 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Інакше кажучи, - це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц). При цьому зазвичай належний і ефективний спосіб захисту - саме той, який спрямований на саме ті правові наслідки, які захищають право. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 Цивільного кодексу України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22.06.2021 у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29.06.2021 у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 09.02.2022 у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22.02.2022 у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21)). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)). В даному випадку позивачем обраний невірний спосіб захисту. Позовні вимоги про визнання права власності на нерухоме майно - 2-х кімнатну квартиру, [ADDRESS] не підлягають до задоволення, оскільки на даний час об`єкт зданий в експлуатацію. Крім того, судом також було встановлено, на даний час є власник квартири за адресою: [ADDRESS] , на який позивач просить визнати майнові права. Так, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.03.2025 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , реєстрація проведена 26 січня 2018 року. Підставою реєстрації права власності був договір на дольову участь в будівництві № 163, виданий 05.06.2014 року; акт приймання-передачі нерухомого майна № 104, виданий 25.01.2018 року. Відповідно до ч. 1-3\~ЦПК України\~суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Під час розгляду даної справи представником позивача не заявлялося клопотання про залучення власника спірної квартири до справи, в якості співвідповідача. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно\~ст. 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1\~ст. 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ч. 6\~ст. 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Враховуючи вищевикладене, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, беручи до уваги докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed