Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

Позивач [PERSON] , звертаючись з позовом до суду, просить стягнути з Адвокатського об`єднання «Справа Луцишина» на користь позивача безпідставно отримані грошові кошти в сумі 63 000,00 грн., збитки, завдані невиконанням зобов`язання, - 22 500,00 грн., інфляційні втрати - 5 883,45 грн., 3% річних - 1 023,90 грн., та моральну шкоду 5 000,00 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що 21.12.2023 року між позивачем [PERSON] та відповідачем АО «Справа Луцишина» було укладено Договір про надання правничої допомоги № С/2022 ЕЗ (ХТЕ), за умовами якого відповідач зобов`язався надати правничу допомогу в формі представництва позивачу у судовій справі, вартість послуг відповідача склала 5 000,00 грн. за годину роботи адвоката. Згідно рахунку-фактури № 1 11.01.2024 року позивачем здійснено оплату послуг адвоката за підготовку позовної заяви у розмірі 10 000,00 грн. Після скерування позовної заяви до Печерського районного суду м. Києва та відкриття провадження у справі, відповідачем було виставлено позивачу рахунок-фактуру від 01.06.2024 року на суму 5 500,00 грн. за підготовку документів у судовій справі, що оплачено позивачем 03.06.2024 року. В подальшому відповідачем було виставлено позивачу рахунок-фактуру від 21.06.2024 року на суму 7 000,00 грн. за підготовку документів у судовій справі. Згідно платіжної інструкції від 08.07.2024 року позивачем було внесено плату на рахунок відповідача, однак допущено рахункову помилку та позивачем сплачено замість 7 000,00 грн. - 70 000,00 грн. Таким чином, відповідач без достатньої правової підстави отримав 63 000,00 грн. Однак відповідачем вказану суму коштів не повернуто, що призвело до втрати довіри до адвоката з боку позивача. Крім того, позивачем в ході підготовки вимоги про повернення сплачених коштів на офіційному сайті Національної асоціації адвокатів України у Єдиному реєстрі адвокатів України виявлено відомості про те, що право на заняття адвокатською діяльністю адвоката Луцишина Ю.М. було зупинено з 18.12.2023 року на підставі заяви адвоката та поновлено з 02.07.2024 року на підставі заяви адвоката. Тобто на момент укладання Договору про надання правничої допомоги від 21.12.2023 року, підготовки позовної заяви, участі у судовій справі та виставлення позивачу рахунків адвокат Луцишин Ю.М. не мав права здійснювати адвокатську діяльність. На письмову вимогу позивача від 06.09.2024 року про повернення грошових коштів, відшкодування моральної шкоди, [PERSON] листом від 07.09.2024 року наявність заборгованості визнано, однак відмовлено у задоволенні вимог позивача, вказуючи на відсутність у нього грошових коштів, тому позивач вимушений звернутись з даним позовом до суду. Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що такими протиправними діями відповідача йому завдано не тільки матеріальної, але й моральної шкоди, оскільки внаслідок неналежного виконання відповідачем взятого на себе зобов`язання у судовій справі, яка має для позивача велике значення у захисті його ділової репутації, а також у зв`язку із відмовою відповідача повернути надміру сплачені кошти, позивач змушений докладати значних зусиль для відновлення своїх порушених прав, звертатись із вимогами до відповідача, звертатись із скаргами на [PERSON] , на пошук адвоката для надання належної правової допомоги, позивачем витрачено багато часу для відновлення своїх прав та захист свого права у судовому порядку також і у даному провадженні. У зв`язку з чим позивач оцінює завдану йому моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн. 18 лютого 2025 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято до свого провадження матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до Адвокатського об`єднання «Справа Луцишина» про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди, розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач АО «Справа Луцишина» не скористався процесуальним правом подачі відзиву у встановлений строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями. (рішення ЄСПЛ по справі «Мельник проти України») Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Як убачається з матеріалів справи, 21.12.2023 року між [PERSON] та Адвокатським об`єднанням «Справа Луцишина» було укладено Договір про надання правничої допомоги № С/2022 ЕЗ (ZTF), за умовами якого відповідач зобов`язався надати правничу допомогу в формі представництва позивачу у судовій справі, вартість послуг відповідача склала 5 000,00 грн. за годину роботи адвоката. Згідно рахунку-фактури № 1 11.01.2024 року [PERSON] здійснено оплату послуг адвоката АО «Справа Луцишина» за підготовку позовної заяви у розмірі 10 000,00 грн., що підтверджено платіжною інструкцією від 12.01.2024 року. Згідно рахунку-фактури № 2 01.06.2024 року Геншафтом О.Г. здійснено оплату послуг адвоката АО «Справа Луцишина» за підготовку документів у судовій справі № 757/15417/24 у розмірі 5 500,00 грн., що підтверджено платіжною інструкцією від 03.06.2024 року. Відповідно до рахунку-фактури № 3 21.06.2024 року Геншафт О.Г. мав здійснити оплату послуг адвоката АО «Справа Луцишина» за підготовку документів у судовій справі № 757/15417/24 у розмірі 7 000,00 грн. Однак, згідно платіжної інструкції від 08.07.2024 року Геншафтом О.Г. здійснено оплату послуг адвоката АО «Справа Луцишина» на суму 70 000,00 грн., таким чином переплативши 63 000,00 грн. Разом з тим, згідно даних на офіційному сайті Національної асоціації адвокатів України у Єдиному реєстрі адвокатів України наявні відомості про те, що право на заняття адвокатською діяльністю адвоката Луцишина Юрія Миколайовича було зупинено з 18.12.2023 року на підставі заяви адвоката та поновлено з 02.07.2024 року на підставі заяви адвоката. Таким чином, на момент укладання Договору про надання правничої допомоги № С/2022 ЕЗ (ZTF) від 21.12.2023 року, підготовки позовної заяви, участі у судовій справі та виставлення позивачу рахунків адвокат Луцишин Ю.М. не мав права здійснювати адвокатську діяльність. На письмову вимогу [PERSON] від 06.09.2024 року про повернення грошових коштів, відшкодування моральної шкоди, [PERSON] листом від 07.09.2024 року наявність заборгованості визнано, однак відмовлено у задоволенні вимог позивача, вказуючи на відсутність у нього грошових коштів. 25.09.2024 року [PERSON] подано до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Ради адвокатів Миколаївської області скаргу на вчинення адвокатом [PERSON] дисциплінарного правопорушення. 12.11.2024 року Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури Ради адвокатів Миколаївської області прийнято рішення № 32, яким позбавлено адвоката [PERSON] права на заняття адвокатською діяльністю з наступним виключенням з Єдиного реєстру адвокатів України. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Таким чином, даною статтею передбачена можливість виникнення недоговірних зобов`язань двох видів: внаслідок безпідставного набуття майна за рахунок іншої особи та внаслідок безпідставного збереження майна за рахунок іншої особи. Умовами виникнення зобов`язань внаслідок безпідставного набуття майна є: збільшення майна у однієї особи; втрата майна іншою особою; причинний зв`язок між збільшенням майна у однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов`язання. Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа зобов`язана повернути безпідставно придбане або безпідставно збережене майно. Такий же обов`язок виникає, коли підстава, на якій придбане майно, згодом відпала. Таким чином, стаття 1212 Цивільного кодексу України не ставить обов`язок повернути безпідставно придбане чи збережене майно в залежність від добросовісності чи недобросовісності набувача майна. Конструкція статті 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм глави 83 Цивільного кодексу України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Норми цивільного законодавства про витребування майна з чужого незаконного володіння за своєю метою є такими, що спрямовані на вирішення спору між особами, які не перебувають між собою у договірних відносинах з приводу витребуваного майна. Це означає, якщо власник передав своє майно за договором іншій особі, то він має право витребувати його за підставами, передбаченими нормами, які регулюють відповідні договірні відносини. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. (постанова ВС від 06 березня 2019 р. у справі № 910/1531/18) У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. За змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. Відповідно до частин першої та другої статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно з частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть ста\-ти будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Згідно положення ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно із статтею 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до частини першої статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Відповідно до положень ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У частині третій статті 510 Цивільного кодексу України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора. Крім того, відповідно до положення статті 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). За правилами частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) зазначила, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved