Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (надалі - позивач, новий кредитор) звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] (надалі - відповідач, позичальник) про стягнення заборгованості за договором позики ( на умовах повернення позики в кінці строку позики ) № 76693374 від 10.11.2023 року ( надалі - кредитний договір). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач уклав кредитний договір з ТОВ « 1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» (надалі - кредитор ) та належним чином взяті на себе зобов`язання, визначені кредитним договором, не виконує, що є підставою для стягнення заборгованості. При цьому, кредитором було відступлене право вимоги за кредитним договором позивачу. 10.01.2025 року суд відкрив провадження у справі та постановив слухати справу в порядку спрощеного позовного провадження. Судові засідання, призначені на 31.01.2025 та 20.02.2025, суд відкладав, оскільки поштові повідомлення (штрихкодові ідентифікатори АТ «Укрпошта» 0610222382311, 0610227722595, 0610227722501) поверталися з відмітками про відсутність адресата за місцем проживання, що зареєстроване у встановленому законом порядку, та необхідності з`ясування питання перебування відповідача у складі Збройних Сил України. В судове засідання, призначене на 11.03.2025 рік сторони не з`явилися. Позивач та його представник були повідомлені про дату та час судового засідання через електронний суд. В прохальній частині позовної заяви (п.4) міститься прохання про проведення розгляду справи за відсутності позивача та погодження на ухвалення заочного рішення у справі на підставі наявних у справі доказів. Відповідач був повідомлений про дату та час судового засідання шляхом скерування поштового рекомендованого відправлення з повідомленням про вручення за адресою реєстрації місця проживання (штрихкодовий ідентифікатор АТ «Укрпошта» 0610232797498). Направлення повістки рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки її отримання адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку - суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18). У справі "Гарячий проти України" (заява № 43925/18) ЄСПЛ вказав, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за ненадіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені пунктом 1 статті 6 Конвенції. [INFO] повідомило, що відповідач перебуває на військовому обліку та на війському службу по мобілізації не призивався. Суд вважає, що для забезпечення участі сторін в розгляді справи вжито всі можливі засоби, однак, в судове засідання, призначене на 11.03.2025, вони не з`явилася. Враховуючи те, що представник позивача не заперечив проти ухвалення заочного рішення у справі, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, однак повторно не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав, тому у відповідності до вимог ст.280, 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши докази та здійснивши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також проаналізувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд встановив такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. 10.11.2023 року між кредитором та відповідачемукладено кредитний договір. Відповідно до умов якого кредитор зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти (надалі «Позику»), на погоджений умовами Договору строк (надалі - «Строк Позики»), шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок Позичальника, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Сума позики 5000 грн, строк позики - 8 днів, фіксована процентна ставка, 2,5% в день, процентна ставка за понадстрокове користування позикою 2,7 % в день. В п. 20-23 кредитного договору визначено порядок укладення кредитного договору та верифікації позичальника. 14 червня 2021 року між кредитором та позивачем укладено договір факторингу № 14/06/21, за яким новий кредитор зобов`язується передати (сплатити) кредитору грошові кошти, а кредитор зобов`язується відступити новому кредитору права вимоги строк виконання зобов`язань за якою настав до третіх осіб - боржників. Відповідно до п. 1.2 перехід права вимоги до позивача відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру прав вимог згідно додатку №2, після чого новий кредитор стає кредитором по відношенню до позичальників стосовно боргу та набуває права вимоги. В цьому договорі сторони узгодили перелік документів, які кредитор передає новому кредитору на підтвердження дійсності та наявності права вимоги до боржників. 11.04.2024 року між кредитором та новим кредитором було укладено додаткову угоду №22 до договір факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 року, за якою було відступлено право вимоги згідно реєстру боржників від 11.04.2024 року. В цей же день кредитор та новий кредитор підписали акт прийому-передачі реєстру боржників №22 від 11.04.2024 року за договором факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 року. Позивач сформував витяг від 11.04.2024 року з реєстру боржників №22 до договором факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 року, у якому зазначив, що сума боргу відповідача за кредитним договором становить 17250 грн, з яких 5000 грн. - заборгованість за основною сумою боргу, 12250 грн. - заборгованість за відсотками та зробив власний розрахунок заборгованості за кредитним договором, у якому сума боргу співпадає з сумою боргу, яка зазначена у витягу від 11.04.2024 року з реєстру боржників №22 до договором факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 року. Копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, копією витягом із статуту та копією свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи ІК № 146 від 20.10.2015 року підтверджується, що кредитор є юридичною особою, зареєстрованою у встановленому законом порядку, та має право на надання послуг з кредитування. Копією свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серія А01 №624024 від 12.01.2010 року, копією свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ФК №183 від 27.12.2007 року, копією розпорядженням № 691 від 23 березня 2017 року, копією витягу із статуту підтверджується, що позивач є юридичною особою, зареєстрованою у встановленому законом порядку та має право на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг ( крім професійної діяльності на ринку цінних паперів). Згідно рішення Загальних зборів засновників від 26.06.2014 року, оформленого протоколом №41, Генеральним директором позивача є [PERSON] . Із встановлених обставин вбачається, що спір виник щодо заборгованості, яка утворилася внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором. Між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини на основі споживчого кредиту, що врегульовано статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі ЦК) із врахуванням Закону України »Про споживче кредитування». Відповідач підписала договір за допомогою електронного підпису, що відповідає положенням та абзацу другого частини другої статті 639 ЦК. Вказану позицію детально розкрив Верховний Суд у своїй постанові від 12 січня 2021 року по справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243 св 20), яка враховується судом при застосуванні відповідних норм права згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК. Водночас, єдиним доказом наявності заборгованості відповідача за кредитним договором, який надав позивач, є примірник копії цього договору. В п. 28 кредитного договору зазначено реквізити платіжної картки відповідача, однак доказів, що кредитор отримав кошти в розмірі та в строки, визначені його умовами, не надав. Верховний Суд неодноразово вказував на те, що тягар доказування покладається на обидві сторони спору. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. У справі № 752/17604/15-ц Верховний Суд виснував про те, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором ( постанова від 11 вересня 2024 року). Новий кредитор як професійний учасник ринку фінансових послуг, який спеціалізується на фінансуванні під відступлення права грошових вимог, придбаваючи право вимоги за кредитним договором мав би подбати про отримання від кредитора належного документування існування заборгованості. Оформлені новим кредитором в односторонньому порядку витяг від 11.04.2024 року з реєстру боржників №22 до договором факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 рокута власний розрахунок заборгованості за кредитним договором не доводить, а лише припускає ймовірність існування такої заборгованості. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що позивач не надав доказів та не довів, що кредитор належним чином виконав взяті на себе зобов`язання щодо видачі кредиту в розмірі та в строк відповідно до умов кредитного договору, чим позбавив суд можливості перевірити факт наявність чи відсутність заборгованості та її розмір. Недоведеність позовних вимог є підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору у зв`язку із відмовою в позові слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed