Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-09 00:00:00

У жовтні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначив, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Право власності на вищевказане домоволодіння зареєстровано в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» (далі КП «БТІ»), що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності вищевказаного майна. В належному [PERSON] на праві власності житловому будинку з надвірними будівлями окрім останнього, зареєстрована з 24.06.1988 року дружина [PERSON] , яка не проживає більше ніж 15 років, донька [PERSON] , яка зареєстрована з 30.04.2002 року та її діти [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 08.11.2016 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 08.11.2016 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 10.11.2016 року. Донька та її діти у вказаному житловому будинку не мешкають більше двох років. Відповідачі добровільно припинили проживання у належному [PERSON] житловому будинку та не вважають його місцем свого проживання, жодного разу не приходили до будинку, не цікавляться його станом, не підтримують належні його умови для проживання, не несуть ніяких витрат по утриманню будинка з надвірними будівлями. Наявність реєстрації вказаних у будинку осіб, створюють власнику перешкоди в користуванні та розпорядженні своїм майном. Просив визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] разом із неповнолітніми дітьми [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Ухвалою суду від 26.10.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 20.02.2024 року закрито підготовче судове засідання у справі. Позивач в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, подав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи без його участі. Заявлені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Не заперечував проти ухвалення у справі заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили. Заяв, клопотань до суду не надходило. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Заяв, клопотань до суду не надходило. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини. Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що [PERSON] , на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 18.05.2004 року держаним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори Грошевою О.Ю., належить житловий будинок [ADDRESS] (а.с.9). Право власності на вищевказане домоволодіння зареєстровано в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» (далі КП «БТІ») за [PERSON] , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 10). Згідно довідки з реєстру територіальної громади м. Харкова вбачається, що в належному [PERSON] на праві власності житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 6). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При вирішенні спорів, пов`язаних з користуванням жилими приміщенням в будинках і квартирах, які належать громадянам на праві приватної власності, зокрема про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, слід виходити з норм Глави 6 розділу ІІІ ЖК УРСР про користування жилими приміщенням в будинках (квартирах) приватного житлового фонду, а також положень ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02.12.2010 року). Отже, при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Під час розгляду справи судом було встановлено, що у вказаному житловому будинку більше ніж 15 років не проживає дружина позивача [PERSON] , та більше двох років не мешкає донька [PERSON] разом із неповнолітніми дітьми [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . За період відсутності відповідачів за місцем реєстрації у житловому будинку, ними ніяких дій щодо повернення або вселення в будинок не вчинялось. Таким чином, вказані обставини свідчать про втрату вказаними вище особами інтересу до спірного житлового приміщення, оскільки останні свідомо, без поважних причин більш ніж один рік не мешкають в будинку позивача, комунальні послуги не сплачують, в будинку відсутні їх речі. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вказані вимоги в частині визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням на рівні з власником або наймачем. Судом встановлено, що в жиловому будинку за адресою: [ADDRESS] значаться зареєстрованими неповнолітні [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані у вказаному житловому будинку як онуки власника, і які в контексті ст. 64 ЖК України, не є членами сім`ї власника будинку. Проте, неповнолітні [PERSON] , [PERSON] , як діти дочки власника вказаного будинку, мають зокрема, право на користування ним, однак в силу свого віку не мешкають у зв`язку з тим, що їх мати, з якою вони мешкають, свідомо, без поважних причин перестала проживати у будинку позивача. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що визнання неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] таким, що втратили право на користування житлом буде суперечити їх інтересам, оскільки доказів стосовно того, що діти забезпечені іншим житлом та їх мати має можливість здійснити їх реєстрацію за іншою адресою суду не надано. Сам по собі факт не проживання неповнолітніх дітей у спірному житловому будинку не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування житлом, оскільки вбачається, що [PERSON] , [PERSON] до теперішнього часу не досягли повноліття, а тому не набули повної цивільної дієздатності, що свідчить про поважність причин їх не проживання у спірному будинку, оскільки в силу свого віку вони не можуть самостійно виконувати свої обов`язки членів сім`ї власника і нести відповідальність за їх недотримання. Суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи, що відповідачі які зареєстровані у вказаному житловому будинку фактично не мешкають довготривалий час, та доказів, які б свідчили про поважність причин їх не проживання суду не надано. Суд вважає, що факт реєстрації відповідачів в житловому будинку порушує право позивача, як власника, на вільне розпорядження майном, а тому, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] в частині визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням є обґрунтованими, оскільки факт реєстрації у вказаній квартирі відповідачів, створює понесення додаткових позивачу витрат на утримання квартири, сплату житлово-комунальних послуг, тощо. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст.\~141\~ЦПК України та вважає за необхідне стягнути з відповідачів в рівних частках судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову. Європейський суд з прав людини зазначав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). На підставі викладеного,

Outcome: partial