Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-03 00:00:00

29.11.2024 до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом на частину земельної ділянки. Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що є спадкоємцем за законом після смерті батька [PERSON] , 1940 р.н., який помер [INFO] . 03.10.2023 позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на 1/3 частину будинку садибного типу з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У свідоцтві про право на спадщину зазначені наступні технічні характеристики: житловий будинок «А-1», загальною площею 56, 1 кв.м., житловою площею 34,2 кв.м., літня кухня «Б», погріб «В», вбиральня «Г» , душ «Д», огорожа/ворота № 1,2, водоколонка І, замощення II. До спадкової маси нотаріусом не була включена земельна ділянка площею 0,1076 га, на якій розташований будинок з господарчими будівлями та спорудами. До укладання договору обміну, який було вчинено 13.01.2006, будинок з господарчими будівлями та спорудами та земельна ділянка, на якій розташовані вказані будівлі, належали позивачу. Ухвалою суду від 26 грудня 2024 року відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи у загальному позовному провадженні. 16 січня 2025 року представником відповідача [PERSON] скеровано до суду відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач заперечує проти позовних вимог позивача частково та не заперечує проти задоволення позову в частині визнання права власності на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,1076 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом, а в частині стягнення судових витрат відмовити у повному обсязі. 30 січня 2025 року позивач подав заяву та залучив докази, що підтверджують витрати з надання правничої допомоги. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, надали суду письмову заяву, в якій просять цивільну справу розглянути за їх відсутності, позовні вимоги підтримують, просили їх задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, надали суду відзив про фактичне визнання частини позовних вимог. Оскільки сторони не з`явились у судове засідання, то відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що після смерті батька позивача - [PERSON] ,\~державним нотаріусом Четвертої криворізької\~державної нотаріальної\~контори Артеменко\~Л.М.\~03.10.2023 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме щодо спадщини, яка складається з: 2/3 (двох третіх) часток будинку садибного типу з господарчими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (дев`яносто дев`ять), правовстановлюючий документ на який - договір обміну, посвідчений Кузнецовою О.С., приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області 13.01.2006 за реєстром № 117; право власності зареєстровано в КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації», в реєстровій книзі: 16дод-165, номер запису: 45, реєстраційний номер: 12950135, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9980244 від 01.03.2006 КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації». 2/3 частки: будинку садибного типу з господарчими будівлями та спорудами належали: 1/3 частка особисто [PERSON] та 1/3 частка [PERSON] дружині, яка померла [INFO] , спадкоємцем якої за законом був чоловік, [PERSON] , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав (а.с. 11). У свідоцтві\~про право\~на спадщину\~зазначені наступні\~технічні характеристики:\~житловий будинок\~«А-1»,\~загальною площею\~56,\~1\~кв.м.,\~житловою площею\~34,2\~кв.м.,\~літня кухня\~«Б»,\~погріб «В»,\~вбиральня «Г»\~,\~душ «Д»,\~огорожа/ворота\~№ 1,2,\~водоколонка І,\~замощення II.\~ Так, позивач отримав право власності на 1/3 частину будинку садибного типу з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11). Проте до спадкової маси нотаріусом не була включена земельна ділянка площею 0,1076 га, на якій розташований зазначений будинок з господарчими будівлями та спорудами. 13.01.2006 між [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з іншої сторони, було укладено договір обміну за № 117 (а.с. 6). За цим договором [PERSON] передав [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] у власність належне йому домоволодіння з земельною ділянкою, що складається: з А-1 - житлового будинку, глинобитного, обкладеного цеглою, загальною площею 56, 1 (п`ятдесят шість цілих і одна десята) кв.м., житловою площею 34, 2 (тридцять чотири цілих і дві десятих) кв.м.; при ньому є такі господарські будівлі: Б - літня кухня, шлакоблок, обкладена цеглою, В - погріб, 1/2 шлакоблок, 1/2 - шл.лита, Г - вбиральня, цегла, Д - душ, цегла, 1 - паркан, 2 - ворота, І - водоколонка, II - замощення, що знаходиться в [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 0,1076 га, а [PERSON] взамін було передано у власність квартиру [ADDRESS] . До укладення договору обміну земельна ділянка площею 0,1076 га належала [PERSON] на праві власності, що підтверджується копією державного акту на право приватної власності на землю серії Р2 № 201031, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №17184 від 25.12.2002 (а.с. 10). Як зазначається в позовній заяві, після оформлення договору обміну батьки та брат позивача мали оформити документи на земельну ділянку на своє ім`я, але за своє життя вони не зробили цього. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 09.02.2024 державним нотаріусом Четвертої криворізької державної нотаріальної контори Артеменко Л.М. відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на земельну ділянку відповідачу (а.с. 7). Згідно з ч. 2\~ст. 120 Земельного кодексу України, у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин)\~у разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі. Аналіз змісту норм\~статті 120 Земельного кодексу України\~у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині 2\~статті 120 Земельного кодексу України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень\~статті 120 Земельного кодексу України\~у поєднанні з нормою\~статті 125 Земельного кодексу України\~слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Так при ухваленні рішення суд вважає, що ст. 120\~Земельного кодексу України\~в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю і споруду, які розміщені на цій земельній ділянці.\~\~ Крім того, ст. 120 Земельного кодексу України\~(у чинній редакції),\~ст. 377 Цивільного кодексу України\~(у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Аналогічна правова позиція висловлена Великої Палатою Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у подібній справі №689/26/17. З урахуванням вказаного суд вважає, що у зв`язку з переходом до [PERSON] права власності на частину будинку, позивач мають право вимагати визнання за ними права власності на частину земельної ділянки, призначеної для його обслуговування. Крім того, ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України визначено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. За положеннями статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. У силу ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Частинами першою, другою статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ч. 1 ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до ч. 2 ст. 393 Цивільного кодексу України якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Згідно з ч. 2, 5 ст. 158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органу місцевого самоврядування спір вирішується у судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 90 Земельного кодексу України, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Як вбачається із ст. 153 Земельного кодексу України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Частина 1 ст. 155 Земельного кодексу України встановлює, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Враховуючи зазначене, оскільки на зазначену земельну діялнку раніше вже був виданий державний акт на право власності лише на ім`я позивача, то таке право підлягає припиненню. Разом із цим, згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ із метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частина 1 ст. 5 ЦПК України передбачає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Правовими нормами ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Конституційний Суд України у рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив про те, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Формування змісту та обсягу заявлених позовних вимог є диспозитивним правом позивача. У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» роз`яснено про те, що вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Із цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий, якщо повний захист прав позивача неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав. Вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява. При цьому, за жодних умов становище позивача за наслідками судового розгляду не може бути погіршене порівняно з тим, яким воно було до звернення до суду за захистом своїх прав. Виходячи з наведеного та враховуючи, що суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на 1/3 частину ділянки та щодо припинення його попереднього права власності на всю спірну земельну ділянку, з метою усунення можливих перешкод в наступній реалізації рішення суду, є необхідність виходу за межі заявлених позовних вимог із метою повного та ефективного захисту прав і законних інтересів позивача та вирішення питання також щодо скасування державного акту на право власності на земельну ділянку. На підставі вищезазначеного, та враховуючи визнання позову в цій частині відповідачем, суд доходить висновку, шо позовна заява підлягає задоволенню. Відносно стягнення судового збору суд звертає увагу на наступне. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якого ухвалено рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати, зокрема, і сплачений судовий збір, який згідно з квитанцією ID 0183-8256-1308-9021 від 23.09.2024 склав 1211,20 грн (а.с. 1). Разом із цим, згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивачем при\~зверненні до\~суду було\~сплачено судовій\~збір у\~сумі 1211,20\~грн,\~враховуючи,\~що відповідач\~до початку\~слухання справи\~по суті\~визнав позов,\~то з\~відповідача на\~користь позивача\~підлягає стягненню\~судовий збір\~у розмірі\~605,60\~грн.\~(50%).\~Інші 50%\~мають бути\~повернуті позивачу\~з Державного\~бюджету. Щодо вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за частиною 3 статі 133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу, які за змістом статті 137 ЦПК несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами статті 141 ЦПК України визначено: розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Статтею 246 ЦПК України передбачена можливість подавати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі. Суд звертає увагу, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, тому обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу повинен надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких відповідач має заперечення. Частиною 3 статті 141 ЦПК України закріплено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі №755/9215/15-ц. Як вбачається з матеріалів справи, понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу склали 5000,00 грн, що підтверджується: Договором про надання правничої допомоги від 14.10.2024 з додатком №1 до нього, де визначено детальний опис послуг та їх узгоджена сторонами вартість; Актом виконаних робіт, квитанціями № 000910 від 14.10.2024 та № 000913 від 24.01.2025. Отже, з огляду на зазначені норми права, правову позицію Великої Палати Верховного Суду та встановлені обставин справи, суд дійшов висновку, що вимоги про відшкодування витрат позивача на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню, оскільки вони пов`язані з розглядом справи, їх розмір є обґрунтованим. Крім того, суд вважає необґрунтованим заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, так як доводи відповідача спростовуються доказами, наявними у матеріалах справи, які, в свою чергу, є належними та допустимими.

Outcome: approved