Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-11 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Південний» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , за участю третіх осіб, які не заявляється самостійних вимоги щодо предмета спору приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Мазаратій І.В., [PERSON] , Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Цинєва В.О., про визнання недійсним договору купівлі продажу. Обґрунтовуючи вимоги даного позову вказує на те, що 09.02.2022 року між ПАТ АБ «Південний» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № AF2022-00700, відповідно до умов якого останній отримав у кредит грошові кошти в розмірі 250000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% річних з кінцевим терміном повернення до 31.01.2023 року. У зв`язку з тим, що відповідач не виконував взятих на себе кредитних зобов`язань, ПАТ АБ «Південний» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості. Так, за результатами розгляду справи № 947/25413/23 Київським районний судом м. Одеси 27.11.2023 року було ухвалено рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «Південний» було задоволено, а саме стягнуто з [PERSON] грошові кошти в розмірі 398313,54 грн. в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором № AF2022-00700 від 09.02.2022 року. На виконання вказаного рішення суду від 27.11.2023 року, Київським районним судом м. Одеси 23.02.2024 року було видано виконавчий лист № 947/25413/23, на підставі якого приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Цинєвим В.О. постановою від 27.02.2024 року було відкрито виконавче провадження № 74297134. У рамках здійснення виконавчих дій у ВП № 74297134, приватним виконавцем Цинєвим В.О. 28.02.2024 року було винесено постанови про арешт коштів боржника та звернення стягнення на майно боржника [PERSON] . При перевірці майнового стану відповідача [PERSON] було отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. В результаті здійсненої перевірки було встановлено, що у боржника станом на дату відкриття виконавчого провадження відсутнє нерухоме майно на яке можливо звернути стягнення. Однак, під час детального вивчення отриманої інформації було встановлено, що [PERSON] мав у власності нерухоме майно та здійснив його відчуження після того, як ПАТ АБ «Південний» звернулося до нього з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Так, відповідно до отриманої інформації [PERSON] на праві власності належала 1/3 частка у житловій квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 63,9 кв.м., житловою 38,6 кв.м. Проте, 04.09.2023 року [PERSON] відчужив належному частку у вказаній квартирі своєму батькові [PERSON] на підставі Договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мазаратій І.В. за реєстровим №1371. Однак, вказаний Договір купівлі продажу від 04.09.2023 року має ознаки фраудаторного правочину та повинен бути визнаний недійсним, оскільки направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника [PERSON] за наявності у нього значної непогашеної заборгованості перед ПАТ АБ «Південний», такий договір було укладено після звернення до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості, майно відчужене на користь пов`язаної особи, а саме батька [PERSON] , а також після відчуження своєї частки у житловій квартирі, у [PERSON] відсутнє будь яке майно, за рахунок якого він може відповідати своїми зобов`язаннями перед кредитором. З огляду на вищевикладене, просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним Договір купівлі продажу від 04.09.2023 року, укладений між [PERSON] , яка діяла в інтересах [PERSON] , та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мазаратій І.В., зареєстрований за реєстровим № 1371, а також здійснити розподіл судових витрат. Суд констатує, що відповідачем [PERSON] було подано до суду відзив на позову заяву, у якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні даного позову. Так, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову відповідач вказує на те, що задоволення позову не призведе до поновлення порушеного права позивача, виходячи з приписів ст. 366 ЦК України, а саме задоволення вимог кредитора на рахунок 1/3 частини квартири. З приводу посилання сторони позивача на відсутність розрахунків за Договором купівлі продажу від 04.09.2023 року, то таке не відповідає дійсності, оскільки умовами договору передбачено, що Продавець отримав від Покупця повністю до підписання цього договору 347000,00 грн. і своїм підписом підтвердив факт повного розрахунку та відсутність будь яких претензій. З метою передачі грошей довірителю [PERSON] у березні 2024 року вирушила до Королівства Таїланду, що підтверджується відповідними відмітками у її закордонному паспорті. А тому твердження сторони позивача про відсутність розрахунків між сторонами є припущенням. Суд констатує, що представником позивача [PERSON] було подано до суду відповідь на відзив, у якому заперечує проти обставин, викладених відповідачем у відзиві на позовну заяву. Так, обґрунтовуючи свої заперечення представник позивача вказує на те, що на переконання позивача, дії відповідачів при укладанні спірного Договору купівлі продажу від 04.09.2023 року були направлені на результат зовсім відмінний від наведеного у ЦК України. Наявні усі докази, аби стверджувати, що кожний із відповідачів, укладаючи оскаржуваний правочин, переслідував власні недобросовісні цілі, а саме: [PERSON] намагався уникнути обов`язку повернути заборгованість за кредитним договором та унеможливити примусове виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2023 року по справі № 947/25413/23; [PERSON] намагався убезпечити себе, як співвласника квартири, від ситуації в якій він, у випадку звернення стягнення банком на частку квартири, мав би дійсно витратити власні кошти з метою не допустити продаж з торгів частки квартири. Відповідно до статті 1087 ЦК України розрахунки за участю фізичних осіб, не пов`язані зі здійсненням ними підприємницької діяльності, можуть провадитися у готівковій або в безготівковій формі за допомогою розрахункових документів у електронному або паперовому вигляді. Станом на 04.09.2023 року (дата укладення оспорюваного договору) чинною була постанова Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року № 148 «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», підпунктом 2 пункту 7 якої було установлено граничну суму розрахунків готівкою фізичних осіб між собою за договорами купівлі продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі 50 000 грн. При цьому, було визначено, що платежі на суму, яка перевищує 50 000 гривень, здійснюються шляхом переказу коштів із рахунку на рахунок або внесення та/або переказу коштів на рахунки. Оскільки сума розрахунку за спірним договором перевищувала 50 000 грн. цей договір був посвідчений нотаріусом за домовленістю сторін, то з урахуванням приписів Постанови №148 розрахунки за цим договором повинні були здійснюватися лише в безготівковій формі та підтверджуватися відповідними банківськими розрахунковими документами. А тому, обставини справи дають змогу дійти висновку, що оспорюваний договір купівлі продажу є фраудаторним, тобто вчиненими на шкоду кредитору. До обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорювані договори як фраудаторні відноситься: момент вчинення договору (04 вересня 2023 року, тобто після звернення банком до суду та відкриття провадження у справі; контрагент з яким боржник вчинив оспорюваний договір (покупець за оспорюваним договором купівлі продажу батько боржника); відсутність підтвердження оплати ціни за оспорюваним договором. Ухвалою судді про прийняття цивільної справи до свого провадження від 26.04.2024 року було постановлено проводити розгляд справи у в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 20.08.2024 року було постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] в останнє судове засідання не з`явилася. Однак, подала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд задовольнити даний позов, провести розгляд даної справи за відсутності сторони позивача. Однак, у попередньому судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву. Просила суд задовольнити даний позов та ухвалити рішення, яким визнати недійсним Договір купівлі продажу від 04.09.2023 року, укладений між [PERSON] , яка діяла в інтересах [PERSON] , та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мазаратій І.В., зареєстрований за реєстровим № 1371, а також здійснити розподіл судових витрат. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився без поважних причин. Про час та місце розгляду справи належним чином направлялось повідомлення за місцем реєстрації відповідача, однак, згідно поштового повідомлення, адресат за місцем своєї реєстрації відсутній, що вказує на вручення судової повістки належним чином (п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК). Окрім того, відповідач [PERSON] повідомлявся про час та місце слухання справи через оголошення на офіційному веб порталі судової влади України (sv.od.court.gov.ua). Відзив у визначений судом строк відповідач не подав. А тому суд приходить до переконання про можливість розглянути справи у відсутності відповідача згідно вимог ч. 3 ст. 223 ЦПК України. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в останнє судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання. Однак, у попередньому судовому засіданні проти позову заперечив, з підстав, викладених у позовній заяві. Окрім того, представник відповідача зазначив, що у період лютого 2024 року [PERSON] було знято кошти зі свого карткового рахунку перед візитом до Таїланду з метою їх передачі своєму довірителю, про що суду було надано Інформацію про рух коштів [PERSON] із карткового рахунку АТ «ПУМБ». А тому, просив суд відмовити у задоволенні даного позову в повному обсязі. Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Мазаратій І.В. в судове засідання повторно не з`явилася, сповіщалася судом про час та місце слухання справи. А тому, суд вважає за доцільним провести розгляд даної справи за відсутності третьої особи. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце слухання справи, із будь якими заявами чи клопотаннями до суду не зверталася. Третя особа приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Цинєв В.О. в судове засідання. Однак, надав суду письмові пояснення, в яких позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд задовольнити даний позов. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. По справі встановлено, що 09.02.2022 року між ПАТ АБ «Південний» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № AF2022-00700, відповідно до умов якого останній отримав у кредит грошові кошти в розмірі 250000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% річних з кінцевим терміном повернення до 31.01.2023 року. У зв`язку з тим, що відповідач не виконував взятих на себе кредитних зобов`язань, ПАТ АБ «Південний» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості. Так, за результатами розгляду справи № 947/25413/23 Київським районний судом м. Одеси 27.11.2023 року було ухвалено рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «Південний» було задоволено, а саме стягнуто з [PERSON] грошові кошти в розмірі 398313,54 грн. в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором № AF2022-00700 від 09.02.2022 року (а.с. 16 18). На виконання вказаного рішення суду від 27.11.2023 року, Київським районним судом м. Одеси 23.02.2024 року було видано виконавчий лист № 947/25413/23, на підставі якого приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Цинєвим В.О. постановою від 27.02.2024 року було відкрито виконавче провадження № 74297134. У рамках здійснення виконавчих дій у ВП № 74297134, приватним виконавцем Цинєвим В.О. 28.02.2024 року було винесено постанови про арешт коштів боржника та звернення стягнення на майно боржника [PERSON] (а.с. 13 15). 04.09.2023 року [PERSON] , яка діяла від імені [PERSON] відчужила належну відповідачу 1/3 частку у вказаній квартирі [PERSON] на підставі Договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мазаратій І.В. за реєстровим №1371 (а.с. 21 зворот). Суд зазначає, що в рамках розгляду даної справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] . Згідно п. 2.1 Договору купівлі продажу від 04.09.2023 року, продаж здійснено за домовленістю сторін за 347000,00 грн. як Продавець отримав від покупця повністю до підписання цього договору і своїм підписом підтвердив факт повного розрахунку та відсутність будь яких претензій фінансового характеру. За приписами ст. 1087 ЦК України, розрахунки за участю фізичних осіб, не пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, можуть провадитися у готівковій або безготівковій формі. Розрахунки між юридичними особами, а також розрахунки за участю фізичних осіб, пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, провадяться в безготівковій формі. Розрахунки між цими особами можуть провадитися також готівкою, якщо інше не встановлено законом. Граничні суми розрахунків готівкою для фізичних та юридичних осіб, а також для фізичних осіб - підприємців відповідно до цієї статті встановлюються Національним банком України. Так, відповідно до п.п. 2 п. 2 Положення про проведення касових операцій у національній валюті України, затвердженого Постановою Правління НБУ № 148 від 27.12.2017 (в редакції чинній на момент укладення спірного договору), фізичні особи мають право здійснювати розрахунки готівкою, зокрема, між собою за договорами купівлі продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі до 50 000 (п`ятдесяти тисяч) гривень уключно. Платежі на суму, яка перевищує 50000 гривень, здійснюються шляхом переказу коштів із рахунку на рахунок або внесення та/або переказу коштів на рахунки. Суд зазначає, що стороною відповідача не було надано жодного доказу, відповідно до вимог законодавства, який підтверджує факт розрахунку між сторонами за Договором купівлі продажу від 04.09.2023 року, а саме отримання [PERSON] , яка діяла в інтересах [PERSON] , грошових коштів у розмірі 347000,00 грн. на виконання умов спірного договору. З приводу Інформації про рух коштів [PERSON] із карткового рахунку АТ «ПУМБ» суд зазначає наступне. Так, із вказаної Інформації про рух коштів вбачається, що у період з 01.02.2024 року по 22.02.2024 року [PERSON] отримувала готівку з карткового рахунку в іноземній валюті на загальну суму 10225,00 дол. США., а також 05.02.2024 року здійснила перерахування грошових коштів для продажу валюти у розмірі 1900,00 дол. США. (а.с. 146). Проте, суд зазначає надана банком АТ «ПУМБ» інформація про рух коштів підтверджує тільки той факт наявності на рахунку [PERSON] вказаний грошових коштів та їх зняття. Однак, за відсутності доказу про період внесення вказаних коштів на рахунок останньої, суд зазначає, що вказана Інформація про рух коштів містить в собі виключно інформаційний характер у даній справі, оскільки, жодним чином не підтверджує того факт, що вказані кошти були отримані [PERSON] саме внаслідок укладення Договору купівлі продажу від 04.09.2023 року. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що на момент укладення спірного Договору купівлі продажу від 04.09.2023 року відповідач [PERSON] проживав за кордоном, а саме у Королівстві Таїланд. Вказаний Договір від його імені було укладено матір`ю [PERSON] , яка діяла на підставі довіреності, посвідченої спеціалістом з консульських та адміністративних питань Посольства України в Королівстві Таїланд Дейнеко Д.О. від 23.12.2022 року за реєстровим № 927/12/22. Після отримання коштів за Договором купівлі продажу, 02.04.2024 року [PERSON] вирушила до Таїланду з метою передачі коштів синові. Так, суд констатує, що у матеріалах справи наявна копія паспорту гр. України [PERSON] для виїзду за кордон, з якого вбачається, що остання здійснювала 29.02.2024 року перетин Державного кордону України до Республіки Молдова (КПП «Паланка»), а 01.03.2024 року залишила територію Республіки Молдова авіасполученням. 19.03.2024 року авіасполученням повернулася на територію Республіки Молдова, а 20.03.2024 року повернулася на територію України (КПП «Паланка»). Факт перебування [PERSON] у Таїланді з 02.03.2024 року також підтверджується відповідними відмітками у паспортному документі (а.с. 109 111). Проте, суд зазначає, що вказана копія паспортного документу жодним чином не підтверджує факту зустрічі у березні 2024 року [PERSON] із сином [PERSON] з метою передачі коштів, оскільки стороною відповідача суду не було надано жодних доказів в підтвердження тієї обставини, що відповідач [PERSON] дійсно проживає на території Королівства Таїланду, оскільки тільки наявність того факту, що довіреність була посвідчена 31.12.2022 року спеціалістом з консульських та адміністративних питань Посольства України в Королівстві Таїланд не є належним доказом проживання особи у відповідній країні. Таким чином, копія паспорту гр. України [PERSON] для виїзду за кордон є підтвердженням виключно того факту, що гр. [PERSON] у період кінця лютого 2024 року березня 2024 року залишила територію України та засобами авіасполучення із Республіки Молдова від`їздила до Таїланду. З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що надані стороною відповідача копія паспорту гр. України [PERSON] для виїзду за кордон та Інформації про рух коштів [PERSON] із карткового рахунку АТ «ПУМБ», не є достовірними доказами у даній справі в розумінні ст. 79 ЦПК України, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, про які зазначає сторона відповідача, заперечуючи проти даного позову. Суд виходить із того, що добросовісність (пункт 6\~статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до\~ст. 11 ЦК України\~цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. За змістом\~ст. 13 ЦК України\~цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій. Виходячи з формулювання\~статті 11 ЦК України, можна зробити висновок, що такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в\~статті 3 ЦК України. Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань. Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові від Великої Палати від 14 грудня 2021 року по справі № 147/66/17, які суд в силу ч.4\~ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Рішенням Ради суддів України від 25.11.2021 року № 55 «Про використання суддями ЄДРСР у режимі повного доступу» затверджено, що повний доступ до усіх інформаційних ресурсів ЄДРСР судді можуть використовувати безпосередньо для здійснення правосуддя. Так, суддею із наявних даних в ЄДРСР встановлено, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 15.08.2023 року відкрито провадження у справі № 947/25413/23 за позовом ПАТ АБ «Південний» до [PERSON] про стягнення заборгованості (https://reyestr.court.gov.ua/Review/112909091 - прим. суду). Таким чином, суд констатує, що відповідач відчужив своєму батькові [PERSON] належному йому 1/3 частки у житловій квартирі за адресою: [ADDRESS] , після звернення ПАТ АБ «Південний» до суду з позовом до [PERSON] та відкриття провадження у справі. Поза увагою суду також не може бути залишена та обставина, що інші частки у вказаній вище житловій квартирі за адресою: [ADDRESS] належать батькам [PERSON] , а саме [PERSON] та [PERSON] . Вказана обставина була встановлена із пояснень представника позивача та представника відповідача, наданих в судовому засіданні. Як було вище зазначено, згідно приписів ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до\~статті 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини першої\~статті 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно приписів ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, або виникнення у нього обов`язку зі сплати боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6\~статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя\~статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена\~статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена\~статтею 228 ЦК України. Вказаній висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц та постанові КЦС/ВС від 10.05.2023 року за результатами розгляду справи № 755/17944/18, які суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: ?особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; ?наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); ?враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Вказаний висновок зроблено у постанові КЦС/ВС від 10.02.2021 року за результатами розгляду справи № 754/5841/17, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи. Суд зазначає, що у даній справі є очевидним, що [PERSON] та [PERSON] , будучи учасниками цивільних правовідносин за Договором купівлі продажу від 04.09.2023 року, «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (Договір купівлі-продажу від 04.09.2023 року) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку у майні ПАТ АБ «Південний» і зумовив для банку настання таких негативних наслідків. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Вказаний висновок зроблено у постанові КЦС/ВС від 11.11.2020 року за результатами розгляду справи № 619/82/19, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи. Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення Договору купівлі продажу від 04.09.2023 року, зміст якого суперечить\~ЦК України, суд враховує, що: 1) боржник [PERSON] ухилився від свого обов`язку щодо сплати заборгованості за кредитним договором; 2) після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, [PERSON] відчужив належне йому майно; 3) майно було відчужено на користь пов`язаної особи, а саме батька боржника [PERSON] ; 4) відсутність доказу здійснення розрахунку відповідно до вимог законодавства за Договором купівлі продажу; 5) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач [PERSON] діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення в подальшому звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами. З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що Договір купівлі продажу від 04.09.2023 року, укладений між [PERSON] , яка діяла в інтересах [PERSON] та [PERSON] , підлягає визнанню судом недійсним. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно приписів ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормою ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи зі встановлених, на підставі належним чином оцінених доказів, обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд дійшов висновку про доведеність позивачем викладених в позові обставин належними, достовірними та допустимими доказами, які в своїй сукупності є достатніми для задоволення даного позову та захисту порушеного права позивача в судовому порядку. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно приписів п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Суд констатує, що в матеріалах справи наявний Договір про надання правової допомоги № 1/6-18 від 18.06.2018 року, укладений між АО «Юрпрайм» та АБ «Південний», а також Додаткові угоди до Договору № 1/6-8 від 18.06.2018 року та додаткова щодо надання послуг захисту прав та інтересів Замовника під час розгляду судом будь якої інстанції справи, у якій замовник є учасником. Згідно Протоколу № 1 засідання Ради АО «Юрпрайм» вбачається, що адвокат є партнером вказаного об`єднання та згідно Ордеру № 1356802 від 17.04.2024 року уповноважена на представлення інтересів ПАТ АБ «Південний». Згідно Акту № 396 прийому передачі виконаних робіт від 17.04.2024 року, вартість адвокатських послуг складає 3000,00 грн. Згідно абз. 5, 6 п. 35 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача. На підставі наведеного,

Outcome: approved