Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

У липні 2024 року представник АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 28 вересня 2011 року у розмірі\~ 33 916,44 грн. станом на 23 червня 2024 року, яка складається з наступного:\~ 27 422,76 грн. заборгованість за кредитом,\~ 6493,68 грн. заборгованість за простроченими відсотками. В обґрунтування позову вказано, що відповідач звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 28 вересня 2011 року. Відповідач підписанням даної заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між ним та банком договір про надання банківських послуг (договір). Позивач свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, однак відповідач зі своєї сторони порушив умови договору внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 23 червня 2024 року становить 33 916,44 грн. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02 серпня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з викликом сторін. 03 вересня 2024 року на адресу суду від представника відповідача, адвоката Калініна С.К. надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким він просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відзив обґрунтовано тим, що позивачем ініційовано спір про стягнення заборгованості за кредитним договором, який оформлений у вигляді анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 28 вересня 2011 року. Так, 28 вересня 2011 року між ПАТ КБ «Приватбанк» (у зв`язку із зміною типу банку, змінено найменування банку з ПАТ КБ «Приватбанк» на АТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] відбулось підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Анкета-заява містить анкетні дані відповідача, а також інформацію наступного змісту: «Я згоден(-на) з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між мною та банком договір про надання банківських послуг. Я ознайомився(-лась) і згоден(-на) з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані мені для ознайомлення в письмовому вигляді. Умовами та Правилами надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті Приватбанку www.privatbank.ua. Я зобов`язуюсь виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті Приватбанку www.privatbank.ua». В підписаній Громовим В.О. анкеті-заяві відсутні відомості про те, з якими саме затвердженими Умовами та Правилами, Тарифами був ознайомлений та дав згоду відповідач, а також відсутні відомості про зобов`язання банку надати грошові кошти (кредит), не зазначено розміру кредиту та умови кредитування, зобов`язання позичальника повернути кредит та сплатити проценти, розмір кредитного ліміту, умови отримання кредиту, номеру виданої кредитної картки. Банком не додано до позовної заяви копії примірника Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів у редакції, що діяла на момент підписання анкети-заяви від 28 вересня 2011 року за підписом позичальника. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови договору про надання банківських послуг, які містяться в Умовах і Правилах та Тарифах, розумів позичальник, ознайомився і погодився саме з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 28 вересня 2011 року, а також, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили саме ті умови, дійсність яких стверджується позивачем. Твердження позивача, які ґрунтується на змісті не наданих ним і не підписаних відповідачем умов, що містяться в Умовах та Правилах надання банківських послуг та в Тарифах, можуть сприйматись лише як припущення, на яких у відповідності до ст. 81 ч. 6 ЦПК України не може ґрунтуватись судове рішення. Банком до позовної заяви додано і копію заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 30 червня 2020 року. Однак, сама анкета заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку підписана сторонами значно раніше 28 вересня 2011 року, тобто інформація, зазначена у заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг не відображає істотні умови кредитного договору, що був укладений позичальником з банком у вересні 2011 року та на підставі якого банком нараховувався борг, початок використання кредитних коштів - 10 листопада 2011 року (згідно банківської виписки по картці/рахунку, розрахунку заборгованості), розрахунок заборгованості, що доданий позивачем до позову саме за договором № б/н від 28 вересня 2011 року, позивач просив стягнути заборгованість саме за кредитним договором № б/н від 28 вересня 2011 року. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості відсотки за користування кредитом нараховувались починаючи з грудня 2011 року, а не після підписання відповідачем 30 червня 2020 року заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Вказано, що в паспорті споживчого кредиту зазначено, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті споживчого кредиту, та можуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо, а вказана інформація зберігає чинність та є актуальною до 15 липня 2020 року. Разом з тим, паспорт споживчого кредиту від 30 червня 2020 року містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовану загальну вартість кредиту, підписаний після укладення кредитного договору з позичальником і передбачає проведення оцінки кредитодавцем кредитоспроможності споживача. Крім того, неможливо встановити який саме тариф передбачений для картки та, відповідно, на яких умовах укладався кредитний договір, оскільки в наданому витягу наведено 7 різновидів тарифів. Жодних належних та допустимих доказів, які свідчили б про ознайомлення відповідача у письмовій формі з умовами кредитування позивачем не надано. Надана банком анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 28 вересня 2011 року, що підписана [PERSON] , не містить ознак узгодження в письмовій формі умов щодо розміру кредиту, порядку його погашення, строку кредитування, розміру процентів за користування кредитом, відповідальності за неналежне виконання зобов`язань, а Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, всупереч положенням ст. 207, 1055 ЦК України та ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідачем не підписані і не доводять про досягнення між сторонами по справі домовленості щодо розміру процентів за користування кредитом, розміру пені та штрафу на умовах визначеними цими документами. Проте, як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, незважаючи на відсутність погодження між сторонами у визначеній законом формі істотних умов договору, позивачем АТ КБ «Приватбанк» здійснювалось нарахування та погашення (списання) процентів не відповідно до положень частини першої статті 1048 ЦК України (на рівні облікової ставки НБУ), а у збільшеному розмірі 2,5% на місяць (30,00% на рік), 2,3% на місяць (27,60% на рік), 2,7% на місяць (32,40% на рік), 3,5% на місяць (42,00% на рік) та 3,4% (40,80% на рік), як договірних (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Вимога про стягнення з відповідача договірних відсотків за користування кредитом, за заявлений період, а саме з 01 серпня 2023 року по 29 лютого 2024 року включно (згідно розрахунку позивача), оскільки до 01 серпня 2023 року позивач погашав (списував) відсотки за рахунок кредиту і додавав до тіла кредиту, після 29 лютого 2024 року припинив нараховувати відсотки, не ґрунтується на відповідному письмовому правочині, оскільки, як зазначалося вище, сама Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 28 вересня 2011 року таких умов не містить, а інших угод з цього приводу між сторонами, укладено не було. Зазначене свідчить про необґрунтованість вимоги позивача в цій частині та спростовує розрахунок заборгованості позивача виконаний ним виходячи з того, що сторонами було письмово погоджено розмір процентів в самому договорі. До позовної заяви додано розрахунок заборгованості, який складається з трьох частин, а саме: за період з 10 листопада 2011 року по 31 травня 2015 року включно, за період з 01 червня 2015 року по 30 червня 2019 року включно та за період з 01 липня 2019 року по 23 червня 2024 року включно. Як вбачається з розрахунку заборгованості, за період з 10 листопада 2011 року по 31 травня 2015 року включно, позивач самостійно та безпідставно спрямовував кошти відповідача на погашення заборгованості за договірними відсотками, розмір нарахування яких сторонами письмово погоджений не був, що підтверджується розрахунком заборгованості за цей період (одинадцята колонка розрахунку заборгованості). Всього, за період з 10 листопада 2011 року по 31 травня 2015 року, позивачем спрямовано на погашення відсотків за рахунок сплачених відповідачем коштів 11 068,51 грн. Також, в зазначений період, згідно розрахунку заборгованості, а саме п`ятнадцятої колонки, що має назву «Комісія нарахована», позивачем безпідставно нараховано комісію в сумі 250 грн. та відповідно до шістнадцятої колонки з назвою «Заборгованість по комісії накопичувальним підсумком», таку ж саму суму 250 грн. позивачем самостійно та безпідставно спрямовано на погашення комісії з коштів, що вносив відповідач в цей період. Крім того, з суми погашення від 01 березня 2013 року у розмірі 1578 грн. позивачем спрямовано на погашення пені - 50 грн. та з суми погашення від 02 червня 2013 року у розмірі 5000 грн. позивачем також спрямовано на погашення пені - 50 грн. (тринадцята та чотирнадцята колонки розрахунку заборгованості). Як вбачається з підсумкової частини розрахунку заборгованості за період з 01 липня 2019 року по 23 червня 2024 року включно, позивачем самостійно та безпідставно спрямовано кошти відповідача на погашення заборгованості за договірними відсотками на загальну суму 3 602,67 грн. та на погашення заборгованості по простроченим договірними відсоткам на загальну суму 30,49 грн. Проте, сплачені відповідачем кошти мали бути спрямовані на погашення залишку за тілом кредиту. Як\~ вбачається з розрахунку заборгованості, за період з 01 червня 2015 року по 30 червня 2019 року включно та за період з 01 липня 2019 року по 23 червня 2024 року включно, позивачем, щомісячно, починаючи з 01 липня 2015 року і до 01 серпня 2023 року, погашалися (списувалися) відсотки за рахунок кредиту і додавалися до тіла кредиту (підтверджується четвертою колонкою розрахунку заборгованості) на загальну суму 54612,37 грн. При цьому, банк формував тіло кредиту накопичувальним способом, включаючи до сум фактично використаних позичальником коштів нараховані щомісячні проценти. В кожному наступному місяці проценти знову нараховувалися на утворене в такий спосіб тіло кредиту, до якого увійшли попередні відсоткові нарахування. Тобто в такий спосіб банк нараховував проценти не лише на фактично використані позичальником кредитні кошти, а й на проценти за користування ними, які погашалися банком за рахунок кредитного ліміту та включалися до суми витрат клієнтом кредитних коштів. Такий порядок погашення заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами між сторонами, в письмовій формі, не погоджувався, а односторонні та безпідставні дії позивача щодо погашення (списання) відсотків за рахунок кредиту і додавання до тіла кредиту не відповідають суті кредитних правовідносин, оскільки проценти є платою за використання кредитних коштів. Разом з тим, враховуючи різницю між сумою безпідставно погашених (списаних) договірних відсотків за рахунок кредиту і доданих позивачем до тіла кредиту у загальному розмірі 54 612,37 грн. разом з сумою безпідставно спрямованою позивачем на погашення складових заборгованості, а саме договірних відсотків в т. ч. прострочених відсотків, комісії та пені з коштів, що вносив відповідач у загальному розмірі 15 051,67 грн. (11 068,51 + 250 + 50 + 50 + 3 602,67 + 30,49) і сумою пред`явленого до стягнення тіла кредиту у розмірі 27 422,76 грн., слід дійти висновку, що станом на 23 червня 2024 року, фактично отримані та використані відповідачем кошти, в добровільному порядку, повернуті АТ КБ «Приватбанк» в повному обсязі. Доказів того, що сума фактично отриманих відповідачем кредитних коштів (тіло кредиту) перевищує суму фактично сплачених відповідачем коштів в рахунок погашення заборгованості по тілу кредиту за пред`явлений до стягнення період з 10 листопада 2011 року по 23 червня 2024 року, позивачем, в порушення вимог статей 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України, надано не було, а отже позивачем належними і допустимими доказами не доведено наявності у відповідача заборгованості перед банком за наданим кредитом (тілом кредиту) у розмірі 27 422,76 грн. Отже, заборгованість за наданим кредитом (тілом кредиту) відсутня, а фактично отримані та використані відповідачкою кошти, в добровільному порядку, повернуті позивачу в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 133, 137, 141 ЦПК України просив суд стягнути з позивача АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] судові витрати по оплаті послуг Адвокатського бюро «Калінін і Партнери» за надання професійної правничої (правової) допомоги в розмірі 6 500,00 грн. 23 вересня 2024 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив. В обґрунтування вказано, що кредитний договір між сторонами складено за принципом договору приєднання (ст. 634 ЦК України). Підписанням заяви позичальник приєднується до запропонованих банком Умов та Тарифів. Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на сайті банку та є загальнодоступними. Підписавши анкету позичальник погоджується виконувати зобов`язання, зазначені в Умовах та Правилах надання банківських послуг. Позивачем надано до суду копію анкети-заяви, з якої чітко вбачається наступна інформація: персональні дані, адреса проживання та інша додаткова інформація необхідна для отримання кредитної картки. Сторонами при укладанні кредитного договору були досягнути усі істотні умови договору. З виписки з карткового рахунку прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже й отримав кредитну картку «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів, чітко вбачається, що позивач частково сплачував заборгованість за договором (погашення відображені в графі «Сума погашення за наданим кредитом»). Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Згідно виписки по рахунку, вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за договором. Вказано, що сума витрат, що заявлена представником відповідача значно перевищує встановлені діючим законодавством та нормативно-правовими актами граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, сума витрат є неспівмірною із складністю справи, яка віднесена судом до малозначних справ та не є пропорційною щодо витраченого часу, не є доведеною, що була фактичною та неминучою. До відзиву не було надано акту виконаних робіт, не розписано детально ні витраченого часу ні суми окремо виконаних дій з надання правничої допомоги. Представник позивача, одночасно, з подачею до суду позовної зави, звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи за його відсутності, підтримання позовних вимог в повному обсязі. Представник відповідача, адвокат Калінін С.К. у судове засідання надав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив у задоволенні позову відмовити. Фіксування судового засідання технічними засобами фіксації не здійснювалося у зв`язку з розглядом справи без учасників судового розгляду, за наявними матеріалами справи та у відповідності до вимог частини другої статті 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 28 вересня 2011 року [PERSON] , з метою отримання банківських послуг, заповнив та підписав анкету-заяву б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку на отримання кредиту у ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, «Умовами та Правилами надання банківських послуг», а також «Тарифами» складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомлений та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку. До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті www.privatbank.ua. Позивач вказує, що у зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором про надання банківських послуг станом на 23 червня 2024 року відповідач має заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг у розмірі 33 916,44 грн. Відповідач підтвердив факт укладення між ним та банком кредитного договору, однак не погоджується із заявленою у позові сумою кредитної заборгованості, яку позивач просить з нього стягнути. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника процентна ставка не зазначена. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язаний вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів». Велика Палата Верховного Суду у справі № 342/180/17 від 03 липня 2019 року вказала, що «Анкета-заява» разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору», оскільки вважає, що до вказаних правовідносин неможливо застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто, дійсно, кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях. Згідно зі ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обґрунтовуючи позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» вказувало, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, підписавши анкету-заяву та позичальник був ознайомлений з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку». Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з наданими позивачем до справи Умовами та правилами надання банківських послуг та Витягом з тарифів банку відповідач був ознайомлений і погодився на їх умови, або ж, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили вказані умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та в зазначених в документах доданих банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Тому відсутні підстави вважати, що зі споживачем відбулося узгодження саме тих умов, на які посилається банк у позовній заяві. Паспорт споживчого кредиту не може бути належним доказом узгодження істотних умов кредитного договору, оскільки містить інформацію про усі наявні у АТ КБ «Приватбанк» типи кредитних карток та умови їх використання. Поряд з цим відсутні відомості про узгодження з відповідачем конкретного типу кредитної картки, яка була йому надана, а також процентів, які підлягають стягненню у випадку прострочення виконання зобов`язання. Разом з тим, як убачається з виписки по рахунку, банком окрім тіла кредиту, також з рахунку відповідача списувалися кошти на погашення відсотків за використання кредитного ліміту, розмір та порядок нарахування яких сторонами у кредитному договорі не узгоджувались. Враховуючи, що позивач списував з рахунку відповідача внесенні останнім на погашення тіла кредиту, і звертав їх на погашення відсотків, які не були передбачені взаємними домовленостями, заявлений позивачем розмір заборгованості не є достовірним. Судом проаналізовано співвідношення отриманих відповідачем коштів і повернутих на погашення кредиту, з чого зроблено висновок, що сума повернутих в рахунок погашення тіла кредиту коштів перевищує суму коштів, отриманих відповідачем в межах кредитного договору. На підставі зазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд дійшов висновку, що необхідно у позові відмовити у повному обсязі. Згідно з ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права . Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, які підлягають розподілу між сторонами. Частинами 2, 3, 8 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові втирати витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови з задоволенні позову на позивача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Велика Палата Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволені вимог про відшкодування таки витрат. У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог. Судом установлено, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу суду надано: свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер про надання правничої (правової) допомоги, договір про надання професійної правничої допомоги, додаток № 1 до договору,рекомендовані (мінімальні) ставки адвокатського гонорару (винагороди), платіжну інструкцію, додаток № 2 до договору. Згідно зі ст. 137 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 500 грн.

Outcome: approved