Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

У лютому 2024 року [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на ті обставини, що позивач є власником земельної ділянки з кадастровим номером 5324285400:00:013:0040. 25 лютого 2002 року між [PERSON] та ТОВ «Бурат-Агро» було укладено договір оренди земельної ділянки, строк дії якого закінчувався 27 травня 2012 року. Після закінчення дії договору позивач не мав наміру продовжувати договірні відносини з відповідачем, однак йому стало відомо про існування договору оренди землі від 01 січня 2009 року, який був зареєстрований 28 лютого 2012 року. Строк дії договору становить 15 років. Рішенням Решетилівського районного суду від 07 лютого 2017 року у справі № 546/314/17 було відмовлено у задоволенні позову, зокрема [PERSON] , до ТОВ «Бурат-Агро» про розірвання договорів оренди землі відмовлено. Вказане рішення суду за результатами перегляду в суді касаційної інстанції залишено в силі. Однак позивач зазначає, що він не передавав земельну ділянку в оренду та договір оренди землі від 01 січня 2009 року не підписував. Крім того, при підписанні спірного договору представник ТОВ «Бурат-Агро» використовував факсимільне відтворення підпису директора Дяченка Г.М., а відповідачем [PERSON] як власником земельної ділянки і стороною договору, можливість використання факсимільного відтворення підпису, з представником орендаря як стороною договору, не погоджувалася, законом, іншими актами цивільного законодавства підписання даного договору з використанням факсимільного відтворення підпису не врегульовувалося. З метою повернення земельної ділянки [PERSON] звернувся до ТОВ «Бурат-Агро» із зверненням від 17 листопада 2021 року, в якому просив повернути земельну ділянку, однак станом на лютий 2024 року відповідь не надійшла. Посилаючись на вищезазначені обставини, висновки Верховного Суду щодо належного способу захисту, позивач просив зобов`язати ТОВ «Бурат-Агро» усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером 5324285400:00:013:0040 та скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права оренди за відповідачем на підстав договору оренди землі від 01 січня 2009 року. Ухвалою судді від 22 лютого 2024 року у справі відкрите загальне позовне провадження та призначене підготовче засідання на 14 березня 2024 року. 13 березня 2024 року до суду надійшов відзив на позов, у якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Так, 01 січня 2009 року між сторонами було укладено договір оренди щодо земельної ділянки з кадастровим номером 5324285400:00:013:0040 строком на 15 років, який 28 лютого 2012 року було зареєстровано. Тобто, строк дії спірного договору до 28 лютого 2027 року. з 2009 року ТОВ «Бурат-Агро» обробляло вказану вище земельну ділянку та сплачувало орендну плату за користування згідно умов договору оренди землі. 10 квітня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Бурат-Агро» про припинення договору оренди землі, в якому зазначив, що 01 січня 2009 року між сторонами був укладений договір оренди землі та відповідачу була передана земельна ділянка в користування. Підставами позову [PERSON] була зазначена відмова ТОВ «Бурат-Агро» у перегляді розміру орендної плати. Рішенням суду у справі № 546/314/17 було відмовлено у задоволенні позову та за результатами перегляду в суді касаційної інстанції рішенні суду першої інстанції залишено в силі. Верховним Судом було установлено, що між сторонами був укладений договір оренди землі строком на 15 років, сторонами виконувалися умови договору. Також, посилаючись на висновки Верховного Суду, представник відповідача у відзиві зазначив, що [PERSON] пов`язаний своїми попередніми заявами та не вправі їх змінити згодом. Така процесуальна поведінка позивача є недобросовісною та свідчить про суперечливу поведінку [PERSON] у даній справі. Щодо неукладення спірного договору представник відповідача зазначив, що після завершення розгляду справи № 546/314/17 [PERSON] продовжив отримувати орендну плату за договором оренди від 01 січня 2009 року. Посилаючись на висновки Верховного Суду представник відповідача зазначив, якщо дії сторін свідчать про фактичне укладення договору, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності договору вимогам закону. Спірна земельна ділянки і на даний час використовується ТОВ «Бурат-Агро» та сплачується орендна плата у строки та у визначених договором розмірі. Щодо використання факсиміле представник відповідача, посилаючись на практику Верховного Суду, у відзиві зазначив, що оскільки оскаржуваний договір виконується, визнання його недійсним чи неукладеним на підставі відсутності згоди іншої сторони договору на використання факсиміле підпису директора ТОВ «Бурат-Агро» відсутні. Посилаючись на вищезазначені обставини, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог (а. с. 43 48). 14 березня 2024 року підготовче засідання було відкладене на 03 квітня 2024 року. 25 березня 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача [PERSON] зазначив, що судами під час розгляду справи № 546/314/17 не розглядалось питання усунення перешкод у користуванні майном з підстав наявності неукладеного договору оренди землі, а саме: належності [PERSON] підпису на договорі оренди землі від 01 січня 2009 року. Договір оренди землі є неукладеним від 01 січня 2009 року, а не з будь-якої іншої дати. Позивач отримував кошти в якості орендної плати за користування земельною ділянкою на підставі діючого договору оренди землі від 25 травня 2002 року, після закінчення якого кошти виплачені [PERSON] являються платою за фактичне використання майна позивача після припинення договору оренди землі. При цьому представник позивача послався на висновки Верховного Суду, які викладено у постанові від 07.07.2021 у справі №904/5303/19, а саме: «Після спливу строку дії договору оренди невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві». Крім того представник позивача зазначив, що відповідно до висновку Верховного Суду, які викладено у постанові від 09.02.2021 у справі №922/3617/19, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника земельної ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України (аналогічний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18) та від 20.09.2018 у справі № 925/230/17 (провадження № 12-188гс18). Також, посилаючись на висновки Верховного Суду, представник позивача зазначив, що відтворення позивачем факсиміле не відповідає вимогам закону. Представник відповідача, посилаючись на правову позицію Верховного Суду щодо виконання сторонами умов договору, не прийняв до уваги той факт, що спірні правовідносини у даній справі мають інший характер. Зокрема, твердження представника відповідача щодо отримання [PERSON] коштів в якості орендної плати є помилковим. А тому просив позов задовольнити у повному обсязі (а. с. 93 96). 03 квітня 2024 року підготовче засідання було відкладене на 25 квітня 2024 року. Ухвалою суду від 25 квітня 2024 року у справі призначені судово-почеркознавча та судова технічна експертизи, у зв`язку з чим було зупинене провадження у справі. 04 грудня 2024 року провадження у справі поновлене та призначене підготовче засідання на 26 грудня 2024 року. Ухвалою суду від 26 грудня 2024 року справу призначено до судового розгляду по суті на 27 січня 2025 року, яке було відкладене на 04 березня 2025 року, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді через хворобу. Позиція учасників судового процесу У судовому засіданні 04 березня 2025 року представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Крім того звертав увагу на постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 у справі № 204/8017/17, у якій зроблено висновок неможливість вважати правочин укладеним за наявності підробленого підпису сторони договору. Третя особа не з`явилася у судове засідання, про дату, час та місце проведення розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду невідомі (а.с. 216). Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, доходить наступних висновків. Фактичні обставини справи, установлені судом Судом установлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 4,62 га, що знаходиться на території Федіївської сільської ради Решетилівського району Полтавської області, що підтверджується копією державного акта на право власності на земельну ділянку серії РЗ № 652657, виданого 10 квітня 2002 року (а.с. 11). Згідно копії договору оренди землі, 01 січня 2009 року між [PERSON] та ТОВ «БУРАТ-АГРО» в особі директора Дяченко Григорія Миколайовича, було укладено договір оренди земельної ділянки площею 4,62 га, яка знаходиться на території Федіївської сільської ради Решетилівського району Полтавської області (державний акт РЗ № 652657). Договір укладено на 15 років. Вказаний договір зареєстровано, про що 28 лютого 2012 року у Державному реєстрі земель вчинено запис (а.с. 12-15). Згідно акту прийому-передачі земельної ділянки до договору оренди земельної ділянки від 01 січня 2009 року [PERSON] передав, а ТОВ «Бурат-Агро» прийняло земельну ділянку загальною площею 4,62 га, що розташована на території Федіївської сільської ради Решетилівського району Полтавської області (а.с. 16). Зокрема, 25 травня 2002 року між [PERSON] та ТОВ «БУРАТ-АГРО» було укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 4,62 га терміном на 10 років з моменту його реєстрації. Договір зареєстрований у Федіївській сільській раді Решетилівського району Полтавської області, про що в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинено запис № 248 (а.с. 17-20). Згідно акта прийому-передачі земельної ділянки до договору б/н від 25 травня 2002 року, [PERSON] передав ТОВ «Бурат-Агро» земельну ділянку площею 4,62 га (а.с. 21). 17 листопада 2021 року [PERSON] направив ТОВ «Бурат-Агро» листа, в якому просив повернути йому земельну ділянку з кадастровим номером 5324285400:00:013:0040, яка знаходиться у фактичному користуванні ТОВ «Бурат-Агро» без установлених законом підстав, оскільки будь-які договори та інші документи, які дають право ТОВ «Бурат-Агро» користуватись вказаною ділянкою він не підписував (а.с. 22). З інформаційної довідки № 364401809 від 03 лютого 2024 року установлено, що 29 липня 2020 року на підставі рішення Верховного суду\~від\~25\~березня 2020\~року за\~ТОВ «Бурат-Агро»\~зареєстроване право\~оренди за\~договором оренди\~землі від\~01\~січня 2009\~року щодо\~земельної ділянки\~з кадастровим\~номером 5324285400:00:013:0040 (а.с. 23-24). Також судом установлено, що [PERSON] звертався до Решетилівського районного суду Полтавської області з позовом до ТОВ «Бурат-Агро» про припинення договору оренди землі шляхом його розірвання (справа № 546/314/17). Зі змісту позовних вимог установлено, що [PERSON] просив припинити шляхом розірвання договір оренди землі від 01 січня 2009 року щодо земельної ділянки площею 4,62 га, що належить позивачу на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії РЗ № 652657. Підставами позову [PERSON] зазначав, що 01 січня 2009 року між сторонами було укладено договір оренди землі, однак орендар всупереч умовам договору не переглядав розмір орендної плати, а його пропозицію щодо збільшення розміру орендної плати ТОВ «Бурат-Агро» відхилило (а.с. 49-52). Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 07 лютого 2018 року у справі № 546/314/17 відмовлено у задоволенні, зокрема: позову [PERSON] до ТОВ «Бурат-Агро» про розірвання договору оренди землі (а.с. 54-55). Постановою Верховного Суду від 25 березня 2020 року рішення Решетилівського районного суду від 07 лютого 2018 року у справі № 546/314/17 залишено без змін (а.с. 56-62). Із вищезазначених судових рішень у справі № 546/314/17 також установлено, що обставини щодо укладення договору оренди землі від 01 січня 2009 року були встановлені, судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій. Згідно копії довідки, виданої 27 лютого 2024 року ТОВ «Бурат-Агро», [PERSON] в 2021-2023 роках було нараховано та виплачено орендну плату за договором оренди землі від 01 січня 2009 року (земельна ділянка з кадастровим номером 5324285400:00:013:0040) (а.с. 70). Вказані обставини також підтверджуються копіями: платіжного дорученням № 2347 від 23 грудня 2021 року, списку № 1 від 23 грудня 2021 року, платіжної інструкції № 648 від 27 грудня 2022 року, відомості на виплату від 29 грудня 2022 року, платіжної інструкції № 1869 від 23 листопада 2023 року, відомості на виплату від 23 листопада 2023 року (а.с. 71, 72, 73, 74, 75, 76). Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд Відповідно до\~ст. 1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності. Орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи (статті 3, 4 ЗУ «Про оренду землі»). Відповідно до\~статті 13 Закону України «Про оренду землі»\~під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Об`єктом оренди є земельна ділянка. За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. За змістом частини другої\~статті 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства -\~ЗК України,\~Законом України «Про оренду землі». При цьому, саме\~Законом України «Про оренду землі»\~визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі. Приписами статей 626, 629, 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до\~статті 11 ЦК України\~однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин\~це юридичний факт, який слугує належною правовою підставою виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1\~статті 202 ЦК України). Договір оренди землі як вид правочину відновиться до двосторонніх правочинів. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. У порядку ст. 103, 104 ЦПК України для з`ясування належності підпису позивачу та наявності факсиміле на вищевказаному оспорюваному договорі за письмовим клопотанням сторони позивача були призначені судово-почеркознавча та судова технічна експертизи, з метою проведення якої відбиралися експериментальні зразки підпису [PERSON] . Згідно висновку експерта № 564, складеного 27 листопада 2024 року за результатами проведеної судово-почеркознавчої експертизи по матеріалам цивільної справи № 546/145/24, підписи у графах: «Орендодавець ___ [PERSON] » на першій, другій, треті та четвертій сторінках договору оренди землі від 01 січня 2009 року, виконані не [PERSON] , а іншою особою (а.с. 175-179). Також, згідно висновку експерта № 754, складеного 27 листопада 2024 року за результатами проведеної судово-почеркознавчої експертизи по матеріалам цивільної справи № 546/145/24, підпис у графі: «Орендар ___ [PERSON] » на четвертій сторінці договору оренди землі від 01 січня 2009 року, підпис від імені [PERSON] нанесений за допомогою штемпельної фарби (чорнила) синього кольору з використанням рельєфного кліше підпису факсиміле (а.с. 190-195). Таким чином, судом установлено, що [PERSON] договір оренди землі від 01 січня 2009 року не підписував. Суд зазначає, що, відповідно до ст. 110 ЦПК України, \~висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 2, 3 ст. 89 ЦПК України). Між тим суд звертає увагу на наступне. Так, у квітні 2017 року разом з іншими позивачами [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Бурат-Агро» про розірвання договору оренди земельної ділянки. Зокрема, підставами позову зазначено, що [PERSON] та ТОВ «Бурат-Агро» уклали договір оренди 01 січня 2009 року та на підставі цього договору ТОВ «Бурат-Агро» передано земельну ділянку у користування. Однак орендар всупереч пункту 13 договору з листопада 2013 року не переглядав розмір орендної плати. Його пропозицію щодо укладення додаткової угоди до договору оренди у частині збільшення розміру орендної плати до 10 % від грошової оцінки земельної ділянки з урахуванням індексу інфляції ТОВ «Бурат-Агро» залишив поза увагою, що на думку [PERSON] було підставою для розірвання договору оренди. Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 07 лютого 2018 року у справі № 546/314/17 відмовлено у задоволенні позовів. Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 07 травня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення про задоволення позову. Постановою Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 546/314/17 касаційну скаргу ТОВ «Бурат-Агро» задоволено, постанову Апеляційного суду Полтавської області від 07 травня 2018 року скасовано, рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 07 лютого 2018 року залишено в силі. Судами у справі № 546/314/17 установлено, що позивачі, одним з яких є [PERSON] , та ТОВ «Бурат-Агро» 01 січня 2009 року уклали договори оренди землі строком на 15 років. Відповідач повністю виконував свої зобов`язання за договором оренди землі від 01 січня 2009 року, дотримувався умов договорів оренди, не порушував строків виплати орендної плати, орендна плата нараховувалась і виплачувалась відповідачем у розмірі, передбаченому договорами оренди. Судом також установлено, що обома сторонами спірних правочинів у передбаченому законом та договором оренди землі порядку були висловлені пропозиції щодо змін умов договорів оренди землі, однак згоди з цього питання сторони не досягли. У справі № 546/314/17 обставини щодо укладення договору були установлені, як судом першої інстанції, так і судами апеляційної та касаційної інстанцій. Однак суд першої інстанції, з висновком якого погодився Верховний Суд, дійшов висновку про відсутність підстав для розірвання укладеного договору оренди від 01 січня 2009 року. Відповідно до частини четвертої\~статті 82 ЦПК України\~обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Верховний Суд у постанові від 27 листопад 2024 року у справі №546/1222/21 з аналогічними правовідносинами зазначив, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя\~статті 89 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) зазначено, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. Крім того, у вищевказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила наступне: «Тобто суду необхідно встановити не просто факт використання спірного майна орендарем, а й те, чи сплачував орендар за таке використання орендодавцю та його правонаступникам і чи приймали вони таку оплату. У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше). Висловлене вище про можливість визначити фактичне укладення правочину у спосіб його виконання (за відсутності законодавчих застережень про інше) не суперечить викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) правовому висновку про те, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено». Добросовісність (пункт 6\~статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. У постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 567/1437/19 Верховний Суд погодився з судами попередніх інстанцій у цій справі про відмову у задоволенні позову про визнання договорів оренди землі недійсними, у тому числі, з тих підстав, що орендар користувався спірними земельними ділянками і виконував свої зобов`язання за договором в частині сплати орендної плати. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що дії [PERSON] , який у 2017 році звертався до суду з позовом про розірвання договору оренди землі, а згодом пред`явив позов про усунення перешкод в користуванні переданої земельної ділянки та скасування рішення про його державну реєстрацію внаслідок не укладення договору оренди землі від 01 січня 2009 року, суперечать його попередній поведінці. При цьому у справі №\~546/314/17\~ [PERSON] визначив підставою позову неналежне на його думку виконання умов договору оренди землі від 01 січня 2009 року орендарем та те, що між орендодавцем та орендарем не було досягнуто згоди щодо укладання додаткових угод про внесення змін до договору оренди у частині збільшення розміру орендної плати, а у даній справі позивач зазначив, що\~договір оренди не підписував, тому він є неукладеним, а отже зазначені дії позивача є недобросовісними. Суд зазначає, що у\~постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17\~зроблено правовий висновок про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону. За змістом законодавчого регулювання, наведеного як у загальних положеннях про правочини, так і в спеціальних приписах\~глави 58 ЦК України, якщо договір оренди (найму) будівлі хоча й має ознаки неукладеного, але виконувався обома його сторонами, то така обставина захищає відповідний правочин від висновку про неукладеність і в подальшому він розглядається як укладений та чинний, якщо тільки не є нікчемним чи оспорюваним з інших підстав. Тобто суду необхідно встановити не просто факт використання спірного майна орендарем, а й те, чи сплачував орендар за таке використання орендодавцю та його правонаступникам і чи приймали вони таку оплату. У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше). У справі № 546/314/17 судами установлено, що ТОВ «Бурат-Агро» повністю виконувало свої зобов`язання за договором оренди землі від 01 січня 2009 року, дотримувалося умов договору оренди, не порушувало строків виплати орендної плати, орендна плата нараховувалась і виплачувалась відповідачем у розмірі, передбаченому договором оренди. Суд не приймає посилання представника позивача на те, що після закінчення терміну дії договору оренди землі від 25.05.2002, кошти виплачені відповідачем позивачу являються платою за фактичне використання майна позивача після припинення договору оренди земельної ділянки, оскільки з огляду на судові рішення у справі № 546/314/17, позивачу було достеменно відомо, що договір оренди землі від 01\~січня 2009\~рокуна момент подачі позову та розгляду справи був чинним. А тому позивач не міг не знати, що отримані від відповідача кошти є саме орендною платою за указаним договором оренди землі. З цих підстав посилання представника позивача у відповіді на відзив на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 07.07.2021 у справі №904/5303/19 та від 09.02.2021 у справі №922/3617/19 до застосування не підлягають. Крім того, слід звернути увагу на те, що позивач звернувся до ТОВ «Бурат-Агро», яке користувалось спірною земельною ділянкою на підставі договору оренди землі з 2009 року, з вимогою про повернення цієї земельної ділянки у зв`язку з тим, що він не підписував зазначеного договору, тільки 21 лютого 2024 року, тобто більш ніж через 15 років. Також суд не приймає посилання представника відповідача Клименка В.В. у судових дебатах на постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 у справі № 204/8017/17 щодо неможливості вважати правочин укладеним за наявності підробленого підпису сторони договору з таких підстав. Так, зокрема, у пунктах 159 160 постанови від 27 листопада 2024 у справі № 204/8017/17 зазначено, що Велика Палата Верховного Суду підтримує раніше викладені нею правові висновки в постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), у яких йдеться про таке: «Як у частині першій статті 215, так і у\~статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто про випадки, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли. За частиною першою\~статті 205 ЦК України\~правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України\~встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою\~статті 627 ЦК України\~і відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша\~статті 638 ЦК України). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Отже, наслідком непідписання письмового правочину, що підлягає нотаріальному посвідченню, його стороною, за відсутності доказів фактичного вчинення такого правочину (вираження сторонами волевиявлення на його укладення, узгодження істотних умов або його виконання сторонами), є його неукладеність». У свою чергу, дослідивши матеріали даної справи, суд дійшов висновків відповідач свої зобов`язання за договором оренди землі від 01 січня 2009 року виконував у повному обсязі, своєчасно сплачував оренду плату, даного твердження стороною позивача спростовано та доведено не було, позивач факт укладення цього договору оренди фактично підтвердив, що було установлено рішеннями судів у справі № 546/314/17. Тобто у даній справі, суд дійшов висновку, що договір оренди землі виконувався сторонами. Відповідно відсутні достатні правові підстави кваліфікувати договір оренди від 01 січня 2009 року як неукладений. Щодо доводів\~сторони відносно\~того,\~що при підписанні спірного договору представник ТОВ «Бурат-Агро» використовував факсимільне відтворення підпису директора Дяченка Г.М., а відповідачем [PERSON] як власником земельної ділянки і стороною договору, можливість використання факсимільного відтворення підпису, з представником орендаря як стороною договору, не погоджувалася, законом, іншими актами цивільного законодавства підписання даного договору з використанням факсимільного відтворення підпису не врегульовувалося суд зазначає наступне. Так, відповідно до частин другої і третьої\~статті 207 ЦК України\~у редакції, чинній на момент укладення договору оренди землі, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронно-числового підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Письмова згода сторін на використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису є лише формою підтвердження відповідного факсимільного відтворення підпису його власноручному аналогу. Відсутність такої письмової угоди у випадку вчинення дій з виконання договору, підписаного факсиміле, не може бути умовою недійсності вчиненого та виконуваного правочину. До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від\~06 березня 2019 року\~у справі\~№ 143/228/17. Оскільки судом установлено, що договір оренди був укладений ще у 2009 році, виконувався тривалий час, позивач протягом тривалого строку отримував орендну плату, то немає підстав вважати спірний правочин неукладеним у зв`язку з використанням орендарем факсиміле при підписанні цього договору. Таким чином, установивши, що позивач пред`явивши зазначений позов, діяв недобросовісно, оскільки отримував орендну плату за користування земельною ділянкою, дозволяв фактичне використання земельної ділянки орендарем, право якого було зареєстровано у відкритому реєстрі, та враховуючи встановлені обставини у справі №\~546/314/17, які мають преюдиційне значення для цієї справи, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Щодо судових витрат Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приписами ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, суд покладає понесені судові витрати на позивача. \~ \~ \~ \~ На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed