Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про оспорювання батьківства та виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини. Свої вимоги обґрунтує тим, що [INFO] народився [PERSON] та державна реєстрація дитини була проведена 30.01.2010 року відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України, де в графі батько заначений [PERSON] , в графі мати [PERSON] . Вказує, що між ним та [PERSON] був зареєстрований шлюб 11.11.2011 року, проте рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.05.2015 року шлюб між ними розірваний. Зазначає, що неповнолітній [PERSON] народжений до укладення офіційного шлюбу з [PERSON] , однак ним було визнано батьківство неповнолітнього та відповідно 29.12.2017 року були внесені зміни до актового запису про його народження. Разом з тим, на даний час йому стало достовірно відомо, що він не є біологічним батьком неповнолітнього [PERSON] . У зв`язку з чим, просить виключити відомості про його батьківство з актового запису №225 від 29.12.2017 року про народження [PERSON] , [INFO] та зобов`язати відділ РАЦСу внести відповідні зміни. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав. викладених у заяві та просили їх задовольнити. Відповідач та її представник просили відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. При цьому вказали, що позивачу на момент реєстрації батьківства було достеменно відомо, що він не є біологічним батьком дитини , а тому він не вправі оспорювати батьківство. Заслухавши пояснення учасників справи, покази свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Судом з`ясовано, що згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 30.01.2010 року, [PERSON] народився [INFO] та його батьками були записані [PERSON] та [PERSON] (а.с ). В подальшому, згідно повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15.11.2018 року, батьками [PERSON] , [INFO] записані [PERSON] та [PERSON] (а.с. ). Так, відповідно до ч. 1 ст. 126 СК України, походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно з положеннями ст. 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122,124,126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття. У п.п. 11, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (ст.136 СК - шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини, а також жінка, котра народила дитину в шлюбі (ст.138 СК), - звернувшись із позовом про виключення із цього запису відомостей про її чоловіка як батька дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини. Як слідує із пояснень позивача, останній оспорює своє батьківство на підставі ст. 136 СК України, оскільки не є батьком дитини. При цьому, відповідач не заперечує того, що позивач не є батьком її сина, однак в момент реєстрації його як батька, він про це достовірно знав. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 136 СК України не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу. Зазначена норма спрямована на захист законних інтересів дитини. Вважається, що при прийнятті рішення про оформлення свого батьківства чоловік враховував усі можливі правові наслідки для себе, навіть з урахуванням того, що фактично батьком дитини є інша особа. Саме тому довільна зміна ним у майбутньому початкового рішення чи відзив поданої заяви до органу РАЦС про встановлення батьківства після його державної реєстрації не допускається. Разом з тим законодавець не виключає право особи, записаної батьком дитини за її заявою про встановлення батьківства, оспорювати здійснений органом РАЦС запис за мотивами порушення волевиявлення (наприклад, якщо заява про встановлення батьківства була подана під впливом погрози, насильства тощо). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 березня 2020 року у справі № 606/2142/18 (провадження № 61-19502св19), звернута увага судам, що при вирішенні справ про оспорювання батьківства суди повинні керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та сторін по справі. За приписами ч. 5 ст. 136 СК України для відмови в позові з цієї підстави в ході судового розгляду перевірці підлягають обставини чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати. Відповідно, з урахуванням вимог частини третьої статті 12 ЦПК України на позивача покладається тягар доведення, що він не є біологічним батьком дитини, а відповідач у справі повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 січня 2023 року у справі № 172/1206/21 (провадження № 61-9183св22) зазначається, що за приписами ч. 5 ст. 136 СК України для відмови в позові з цієї підстави в ході судового розгляду перевірці підлягають обставини чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати. Відповідно, з урахуванням вимог частини третьої статті 12 ЦПК України на позивача покладається тягар доведення, що він не є біологічним батьком дитини, а відповідач у справі повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати. Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05.02.2021р. в справі № 615/483/20. Аналогічні правові висновки містяться також у постанові Верховного Суду у справі № 332/1618/22 від 10.01.2024р. Отже, позивач (особа, яка оспорює батьківство) має надати докази, що він не є батьком дитини, а також, що в момент реєстрації себе батьком дитини він не знав, що не є її батьком. Відповідно до частини третьої статті 12, частини другої статті 77, статті 81 ЦПК України відповідач має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень. Так, у ході судового розгляду справи судом з`ясовано, що 12.12.2017 року органом реєстрації актів цивільного стану було прийнято заяву [PERSON] про визнання батьківства стосовно [PERSON] , про що свідчить повідомлення Луцького відділу ДРАЦСу у Луцькому районі Волинської області від 18.02.2025 року (а.с. ). На підставі цієї заяви, внесено зміни до актового запису про народження дитини та видано нове свідоцтво про народження. Суд звертає увагу на той факт, що більше семи років після народження [PERSON] мав прізвище і відомості про батька відмінні від прізвища позивача, а саме: [PERSON] , [INFO] (а.с. ). Відтак, позивач достовірно знав, що не є батьком [PERSON] , а тому перед тим як подати відповідну заяву, у нього було достатньо часу, щоб врахувати всі можливі правові наслідки визнання батьківства як для себе так і для дитини. Твердження позивача про те, що підписуючи заяву про визнання батьківства, він вважав себе біологічним батьком дитини, суд відхиляє як безпідставні, так як вони спростовується показами свідків [PERSON] та [PERSON] , які суду вказали, що позивач [PERSON] достовірно знав, що [PERSON] не його син і до цього часу останній вважає його батьком. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, беручи до уваги те, що позивач достовірно знав, що він не є батьком дитини, особисто виявив бажання, щоб запис щодо батьківства був здійснений державними органами, тому в силу вимог ч. 5 ст. 136 СК України він не вправі оспорювати запис про своє батьківство, оскільки зробив це добровільно і з власної волі. Суд звертає увагу на те, що положення ч. 5 ст. 136 СК України захищають законні інтереси дитини, а тому подальша зміна позивачем свого первинного рішення про визнання батьківства не допускається незалежно від мотивів такої зміни. Це відповідає принципу правової визначеності як складової верховенства права, що вимагає забезпечення стабільного правового становища дитини. Таким чином, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, з врахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що позов в частині виключення відомостей про батька та зобов`язання виключити такі відомості з актового запису про народження до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed