Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить суд встановити факт не проживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] , померлим [INFO] на час відкриття спадщини, визнавши її такою, що не прийняла спадщину після смерті [PERSON] та визнати за нею, позивачем, право власності на частку спадкового майна по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , посилаючись на реєстрацію відповідачки за місцем відкриття спадщини, однак виїзд її у 2018 році за межі України та фактичне не проживання за адресою реєстрації. В обґрунтування вимог позивачем зазначено про смерть [INFO] її чоловіка [PERSON] , який на день смерті був зареєстрований по [ADDRESS] , де фактично мешкав разом з нею, його дружиною. Після його смерті відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS] , належну йому на підставі договору дарування від 16 січня 2006 року, тому звернувшись до нотаріуса із відповідною заявою у встановлені законом строки, вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на вказаного спадкового майна. Однак в оформленні спадщини на іншу частку спадкового майна постановою нотаріуса від 15.06.2024 їй було відмовлено, оскільки за фактом реєстрації місця проживання зі спадкодавцем на момент смерті останнього за однією з ним адресою значилась донька спадкодавця [PERSON] , яка на підставі ст. 1268 ЦК України може вважатися такою, що прийняла спадщину. Однак відповідачка виїхала ще в 2018 році разом зі своєю сім`єю до Польщі та на територію України не поверталась. Адреса її фактичного місця проживання невідома, [PERSON] не підтримує спілкування з матір`ю та братом після смерті батька. Тому вважає, що оскільки [PERSON] фактично за місцем відкриття спадщини не мешкала, наявність її реєстрації не є беззаперечним доказом її постійного проживання спадкодавцем на час відкриття спадщини, з метою захисту спадкових прав, просить вимоги задовольнити. Ухвалою суду\~від 02\~жовтня 2024\~року прийнято\~до розгляду\~позовну заяву\~та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 02 грудня 2024 року закрито підготовче провадження по справі з призначенням до судового розгляду по суті. Установлено загальний порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та загальний порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються. У судовому засіданні 14 січня 2025 року позивач [PERSON] та її представник адвокат Мірошниченко М.В. на задоволенні вимог наполягали з підстав, викладених у тексті позовної заяви. Представник позивача звернулась 12.03.2025 із заявою про закінчення розгляду справи у їх з позивачем відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату розгляду справи була повідомлена в порядку, передбаченому ст. 128 ЦПК України, відзиву на позов не подала. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату розгляду справи був повідомлений в порядку, передбаченому ст. 128 ЦПК України, письмових заперечень до суду не подав. Допитана в судовому засіданні 26 лютого 2025 року свідок [PERSON] суду пояснила, що вона проживає по [ADDRESS] та є сусідкою позивачки, яка мешкала у будинку [ADDRESS] разом зі своїм чоловіком [PERSON] . У Чигірів було двоє дітей, [PERSON] та [PERSON] . У 2022 році помер [PERSON] , однак донька не проживає з батьками років з 20, останні десь років 7 вона її не бачила взагалі у батьків. Зі слів позивачки [PERSON] , її донька [PERSON] давно мешкає в Польщі. Допитана в судовому засіданні 26 лютого 2025 року свідок [PERSON] суду пояснила, що вона проживає по [ADDRESS] , позивачка її сусідка. З 1990-х років вона знає відповідачку [PERSON] , яка дуже давно не проживає разом з батьками, періодично навідуючи їх, але останні років 7 вона взагалі [PERSON] вдома ні разу не бачила. Після смерті [PERSON] в будинку по [ADDRESS] мешкає лише [PERSON] . Ураховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України та частини другої статті 247 ЦПК України, суд вважає можливим закінчити розгляд справи у відсутність учасників справи на підставі наявних у справі доказів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вислухавши доводи позивача та її представника, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Відповідно до положень статей 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті. Як установлено судом та підтверджується письмовими доказами, [PERSON] з 11 жовтня 1985 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від якого вони мають доньку [PERSON] (а.с. 8 копія свідоцтва, а.с. 92-95 копія витягу з Державного реєстру). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 7 копія свідоцтва). За життя [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 16 січня 2006 року належала на праві власності квартира за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11,12 копія договору, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно). Державним нотаріусом П`ятої криворізької державної нотаріальної контори Оксамитною Н.В. 07 липня 2023 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на частку квартири по [ADDRESS] , як одному із спадкоємців після смерті [PERSON] , 1954 р.н., померлого [INFO] (а.с. 13 копія свідоцтва). Постановою державного нотаріуса Першої криворізької державної нотаріальної контори Оксамитної Н.В. від 15 червня 2024 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на цілу квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] через наявність іншої спадкоємиці, котра хоч і не проживала зі спадкодавцем на день смерті останнього, проте була зареєстрована з ним за однією адресою, а тому нотаріус безспірно не має можливості видати спадщину на цілу квартиру заявниці, бо формально донька спадкодавця вважається такою, що прийняла спадщину. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга\~статті 1220 ЦК України). Частиною першою статті 1258\~ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Статтею 1261 ЦК України\~передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частини першої\~статті 1221 ЦК України\~місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 1268\~ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Подібні висновки щодо застосування частини третьої статті 1268\~ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620св21). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Матеріалами справи встановлено, що у встановлений частиною першою статті 1270\~ЦК України\~шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини або відмову від її прийняття відповідач [PERSON] не зверталася, спадкову справу заведено після смерті [INFO] [PERSON] на підставі заяви про прийняття спадщини позивачки [PERSON] . Верховний Суд у постанові від 26 липня 2023 року у справі № 641/3893/20 (провадження № 61-12472св22) виснував, що при розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268\~ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Так, частиною першою статті 29\~ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положення статті 29\~ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно зі статтею 2\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. За змістом пунктів 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї.\~У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268\~ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. У справі судом установлено, що на день смерті [PERSON] , як позивач, так і відповідач були зареєстровані за місцем фактичного проживання спадкодавця: по [ADDRESS] . Водночас фактичне місце проживання [PERSON] було відмінним, останні роки вона не проживала з батьками за цією адресою, що підтверджується письмовими доказами (актом з місця проживання), показами допитаних в судовому засіданні свідків та отриманою на виконання ухвали суду відповіддю Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 04.10.2024, відповідно до якої у період з 18.05.2018 відповідач неодноразово перетинала державний кордон України, останній запис про перетин державного кордону України [PERSON] датований 08.09.2020 за напрямом «Виїзд» (а.с. 45). Отже, оскільки [PERSON] у будинку по [ADDRESS] зареєстрована, проте не проживала на час відкриття спадщини, а сама по собі реєстрація місця проживання не може вважатися саме місцем проживання та свідчити відповідно до частини третьої статті 1268\~ЦК України про своєчасність прийняття спадщини, тому [PERSON] як спадкоємець не прийняла своєчасно спадщину, що відкрилася після смерті батька, а отже, не набула права на спадкове майно. Такі висновки відповідають правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17-ц (провадження № 61-38452ск18), від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19) та від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц (провадження № 61-3620св210), від 26 липня 2023 року у справі № 641/3893/20 (провадження № 61-12472св22). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша\~статті 1269 ЦК України). Тобто право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та визнання за позивачем права власності на 1/2 частку спадкового майна. У частині вимог про встановлення факту не проживання [PERSON] зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання її такою, що не прийняла спадщину, суд вважає необхідним відмовити з таких підстав. Частиною першою\~статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою\~статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України позивач викладає свої вимоги щодо предмета позову та їх обґрунтування. Предмет позову це конкретна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, заявлена через суд. Підстава позову це юридичні факти (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), якими позивач обґрунтовує свої вимоги до відповідача. Верховний Суд у постанові від 26 липня 2023 року у справі № 641/3893/20 (провадження № 61-12472св22) з приводу позову про встановлення факту непроживання зі спадкодавцем та неприйняття спадщини, зазначив, що предметом позову позивач визначив вимогу про встановлення факту непроживання відповідача із спадкодавцями на час відкриття спадщини та неприйняття відповідачем спадщини після померлих батьків. Однак, виходячи зі змісту позову, позивачка фактично намагалася довести те, що лише вона є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] та [PERSON] . З огляду на викладене у задоволенні позову [PERSON] має бути відмовлено у зв`язку із застосуванням позивачкою способу захисту, який не узгоджується із положеннями статті 16 ЦК України, а посилання судів на те, що фактичне місце проживання відповідача не має правового значення у цій справі, не є правильним та суперечить змісту частини третьої статті 1268 ЦК України. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові № 569/15147/17 від 21 жовтня 2020 року, у постанові № 592/7860/17 від 21 жовтня 2020 року. Згідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частинами першою, другою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки вимога про відшкодування витрат позивачами не заявлялась, вони покладаються на них.

Outcome: approved