Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

Позивач Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація (далі по тексту - Деснянська РДА в м.Києві) звернулася до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, а саме визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивує тим, що постановою Київського апеляційного суду від 28.09.2020 року у справі № 754/9233/17, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 29.03.2023 року, позов Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме квартири [ADDRESS] задоволено, витребувано у відповідача на користь територіальної громади м.Києва вказану квартиру. Як зазначає позивач, 28.08.2023 року право власності територіальної громади м.Києва в особі Київської міської ради на спірну квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 84193068000, номер відомостей про речове право 55952514, чим рішення судів виконано у повному обсязі. Проте, відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м.Києва станом на 25.10.2024 року місце проживання/перебування відповідача зареєстровано у спірному житловому приміщені. Відповідно до акту обстеження квартири від 23.07.2024 року, затвердженого ЖЕД-301, в результаті неодноразового відвідування квартири [ADDRESS] представникам комісії двері ніхто не відчинив, але зі слів сусідів у квартирі проживають люди. При цьому спірна квартира не є для відповідача єдиним житлом, оскільки відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідач має у власності квартири. Позивач зазначає і про те, що житловий будинок, в якому знаходиться спірна квартира, переданий до його сфери управління відповідно до рішення Київської міської ради від 02.12.2010 року № 284/5096 та розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Рішенням Київської міської ради від 13.07.2023 року № 6930/6971 та розпорядженням виконавчого органу КМР (КМДА) доручено та уповноважено районні в м.Києві державні адміністрації передавати Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА) житлові приміщення, які звільнились і перебувають у власності територіальної громади м.Києві та розміщені на території відповідного району міста, забезпечувати у встановленому порядку вжиття заходів, необхідних для зняття з реєстрації місця проживання (перебування) осіб та інш. Деснянською РДА в м.Києві отримано листи від Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА) від 31.07.2024 року № 056-4150, від 02.09.2024 року № 056-4802 з проханням, враховуючи вищевказані рішення судів у справі № 754/9233/17, вжити заходи щодо зняття з реєстрації місця проживання (перебування) відповідача та передати зазначену квартиру до Департаменту. Посилаючись на викладене, позивач зазначає, що реалізація територіальною громади м.Києва в особі КМР право власності щодо квартири у повній мірі є неможливою, як і реалізація Деснянською РДА в м.Києві повноважень, делегованих їй у встановленому законом порядку, у зв`язку із реєстрацією у спірній квартирі місця проживання відповідача та наявністю у неї права користування жилим приміщення. Право користування квартирою та право на реєстрацію місця проживання у відповідача виникло внаслідок придбання нею квартири на підставі договору купівлі-продажу. З урахуванням того, що за рішенням судів у справі № 754/9233/17 встановлено незаконність вибуття квартири з комунальної власності на підставі підроблених документів, правові підстави для наявності у відповідача права користування спірною квартирою та реєстрації місця проживання відповідача за даною адресою - відсутні. При цьому територіальна громада м.Києва, відновивши своє право власності на квартиру, відновила щодо неї і всі правомочності власника, включаючи право володіння. Позбавлення відповідача права користування спірною квартирою є додатковим способом захисту позивачем права комунальної власності на квартиру, його застосування є необхідним для забезпечення реального захисту прав, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з володіння відповідача без вирішення питання щодо користування вказаною квартирою не забезпечить повного захисту права власності територіальної громади м.Києва. В той же час, рішення суду про визнання відповідача такою, що втратила право користування спірною квартирою є підставою для зняття уповноваженим органом з реєстрації місця проживання/перебування відповідача за даною адресою. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] , а також стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 30.10.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 17.12.2024 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що відповідач є добросовісною набувачкою спірної квартири, ухвалення рішення про витребування у неї на користь територіальної громади міста Києва спірної квартири є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, що бездіяльність органів поліції порушує її права. Відповідач направила скаргу до Європейського суду з прав людини, яка зареєстрована 04.12.2023 року за № 30563/23. Також, представник відповідача вважає, що визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою без виселення людей, які проживають у квартирі є неефективним способом захисту у зв`язку з тим, що не призведе до передачі квартири Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради без повторного звернення до суду. Відтак, представник відповідача зазначає, що обрання позивачем неналежного способу захисту права є самостійною підставою для відмови в позові. Крім того, представник відповідача зазначив, що Деснянська РДА в м.Києві не є власником квартири і згідно правової позиції Верховного Суду належними відповідачами (а, отже і позивачами) у цій категорії справ є міські ради, а не районні адміністрації. Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 16.01.2025 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідачки просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, постановою Київського апеляційного суду від 28.09.2020 року у справі № 754/9233/17, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 29.03.2023 року, позов Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, задоволено, витребувано у відповідача на користь територіальної громади м.Києва квартиру [ADDRESS] . Вказаними судовими рішеннями встановлено, що останній набувач спірної квартири [PERSON] набула право власності на підставі оплатного договору купівлі-продажу нерухомого майна від 23 травня 2016 року. Проте суди також встановили, що свідоцтво про право власності на спірну квартиру від 05 липня 2004 року за № [NUMBER] на ім`я [PERSON] (первісного набувача квартири) не видавалося, тому спірне нерухоме майно вибуло з володіння територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради з порушенням вимог чинного законодавства та поза його волею. Враховуючи викладене, відповідач не набула права власності на спірне нерухоме майно у спосіб та порядку, що визначені законом. Встановивши, що спірний об`єкт нерухомості вибув з володіння власника поза його волею, суд апеляційної інстанції дійшов по суті правильного висновку, з яким погодився Верховний Суд, про те, що пред`явлення позову до добросовісного набувача (відповідачки) про витребування цього майна на підставі статті 388 ЦК України відповідає вимогам закону, а тому спірне майно підлягає витребуванню на користь позивача. Верховний Суд також врахував, що відповідачка відповідно до статті 661 ЦК України, не позбавлена права звернутися з позовом до продавця витребуваного майна з вимогою про відшкодування збитків, завданих вилученням у неї товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на підставі вказаних судових рішень 28.08.2023 року право власності територіальної громади м.Києва в особі Київської міської ради на спірну квартиру було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 84193068000, номер відомостей про речове право 55952514. Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м.Києва від 25.10.2024 року, станом на вказану дату у спірній квартирі зареєстрована відповідач [PERSON] . Згідно акту від 23.07.2024 року, складеного працівниками ЖЕД-310, в результаті неодноразового відвідування квартири [ADDRESS] , двері ніхто не відкрив, але зі слів сусідів в квартирі проживають люди. Судом також встановлено, що згідно рішення КМР від 02.12.2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади м.Києва» та Додатку № 3 до нього, будинок [ADDRESS] ) є об`єктом комунальної власності територіальної громади м.Києва в Деснянському районі. Відповідно до розпорядження виконавчого органу КМР (КМДА) від 10.12.2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами у місті Києві», будинок [ADDRESS] переданий до сфери управління Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації. Згідно розпорядження виконавчого органу КМР (КМДА) від 31.01.2011 року № 121 «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень», облік відповідно до закону житлового фонду, здійснення контролю за його використанням, здійснення повноважень щодо реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб належить до повноважень районних в місті Києві державних адміністрацій. Відповідно до пп.3.2 п.3 рішення КМР від 13.07.2023 року № 6930/6971 «Про деякі питання розподілу та передачі житлових приміщень в місті Києві», районні в місті Києві державні адміністрації забезпечують у встановленому порядку вжиття заходів, необхідних для зняття з реєстрації місця проживання (перебування) осіб, виселення осіб, які самоправно займають житлові приміщення, та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно (житлові приміщення), які в судовому порядку витребувані на користь територіальної громади міста Києва та щодо яких здійснено реєстрацію речового права, з метою їх подальшої передачі до Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА). Листами від 31.07.2024 року № 056-4150 та від 02.09.2024 року № 056-4802 Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА) звертався до Деснянської РДА в м.Києві з проханням терміново вжити заходів щодо зняття з реєстрації місця проживання (перебування) [PERSON] за адресою: квартира [ADDRESS] , при необхідності виселити її з самоправно зайнятого приміщення та передати зазначену квартиру до Департаменту. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частина 1 ст.16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст.9 ЖК України). Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979, п. 63). Відповідно до ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормами ст.328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Частиною 1 статті 383 ЦК України, визначено що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У ст. 391 ЦК України зазначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вказане положення закону визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь - яких усунень свого порушеного права від будь - яких осіб та будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13.05.2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 44 рішення від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Верховний Суд в постанові від 29.01.2018 року по справі № 766/1955/16-ц виклав правову позицію, відповідно до якої із припиненням права власності втрачається й право користування жилим приміщенням, як у колишнього власника так і у членів його сім`ї. У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року №1382-IV встановлено, що реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку, місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає. Статтею 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у випадку припинення права власності такої особи на спірне майно. Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно - територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, селищ, міст, що мають єдиний адміністративний центр. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Статтею 140 Конституції України та статтею 71 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» гарантовано право самостійно реалізовувати територіальними громадами, органами та посадовими особами місцевого самоврядування надані їм повноваження. Частиною першою статті 8 Закону України «Про столицю України - місто - герой Київ» визначено, що місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавчі органи. В силу положень ст.ст. 1, 16, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ», Київська міська рада є представницьким органом місцевого самоврядування у місті Києві. Згідно з ч. 1 ст. 15 Статуту територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 № 371/1805, зареєстрованого наказом Міністерства юстиції України від 02.02.2005 № 14/5, Київська міська рада є представницьким органом місцевого самоврядування у місті Києві. Відповідно до ст. 10-1 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ», виконавчим органом Київської міської ради є Київська міська державна адміністрація, яка паралельно виконує функції державної виконавчої влади, що є особливістю здійснення виконавчої влади в місті Києві. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. (ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в України»). Відповідно до ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» міська рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Згідно частини першої статті 11 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ», питання організації управління районами в місті Києві належать до компетенції Київської міської ради і вирішуються відповідно до Конституції України, цього та інших законів України, рішень міської ради про управління районами міста. Частиною 2 статті 11 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ», передбачено, що у районах міста Києва діють районні в місті Києві державні адміністрації, які підпорядковуються Київській міській державній адміністрації, а в разі утворення районних у місті Києві рад також є підзвітними і підконтрольними відповідним радам як виконавчі органи таких рад. Рішеннями Київської міської державної адміністрації від 15 грудня 2011 року № 844/7080 «Про впорядкування прийняття майна до комунальної власності територіальної громади міста Києва, передачі його у володіння та користування, передачі до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій, закріплення майна на праві господарського відання або оперативного управління» та від 28 жовтня 2010 року № 183/4995 «Про окремі питання організації управління районами в м. Києві», надано згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Києва і передачу до сфери управління відповідних районних в місті Києві державних адміністрацій або у володіння та користування суб`єктам господарювання, або закріплення на праві господарського відання чи оперативного управління за юридичними особами комунальної форми власності територіальної громади міста Києва об`єктів житлового фонду, у тому числі: гуртожитків, одноквартирних будинків, квартир у багатоквартирних будинках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, житлових приміщень у гуртожитках (житлових кімнат, житлових блоків (секцій)) тощо разом з вбудованими та прибудованими нежитловими приміщеннями, службового житла, майна житлово-експлуатаційних організацій та комунальних підприємств, які обслуговували цей фонд, тощо. Майно, що приймається з державної власності у комунальну власність територіальної громади міста Києва, Київська міська рада зобов`язується використовувати за цільовим призначенням і не відчужувати в приватну власність. Тобто районні в місті Києві державні адміністрації з питань управління майном, яке є власністю територіальної громади міста Києва, підпорядковуються Київській міській раді. Виходячи з вищенаведених правових норм, з врахуванням тієї обставини, що реєстрація відповідача у спірній квартирі була здійснена на підставі правочину, вчиненого із порушенням чинного законодавства, що встановлено судовими рішеннями у справі № 754/9233/17, та квартира була витребувана на користь законного власника, то підстави для користування відповідачем вищезазначеною квартирою та для реєстрації відповідача в даній квартирі є втраченими. Позивач, який діє в межах повноважень, наданих йому Київською міською радою, за якою зареєстровано право власності на законних підставах, правомірно звернувся до суду із цим позовом про визнання відповідача такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням для подальшого зняття відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою, а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог. Судом відхиляються посилання представника відповідача на те, що відповідач є добросовісною набувачкою спірної квартири та ухвалення рішення про витребування у неї на користь територіальної громади міста Києва спірної квартири є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки Верховний Суд у своїй постанові від 29.03.2023 року у справі № 754/9233/17 вже надавав оцінку таким доводам. Зокрема, Верховний Суд вказав, що встановивши, що спірний об`єкт нерухомості вибув з володіння власника поза його волею, суд апеляційної інстанції дійшов по суті правильного висновку про те, що пред`явлення позову до добросовісного набувача (відповідачки) про витребування цього майна на підставі статті 388 ЦК України відповідає вимогам закону, а тому спірне майно підлягає витребуванню на користь позивача. Крім того, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, суд апеляційної інстанції по суті не встановив невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідачки критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ, з чим погоджується і Верховний Суд. Також, з урахуванням вищенаведених правових норм, судом відхиляються і заперечення представника відповідача щодо неналежного способу захисту прав, а також неналежності позивача. Посилання ж на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 932/3942/20 та постанову Верховного суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 755/16395/21 судом не враховуються, оскільки правовідносини у вказаних справах є відмінними від правовідносин у даній справі. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.1, ч.6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду наведеного, даючи оцінку наданим доказам в їх сукупності, суд вважає, що доводи та твердження позивача дають підстави для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а тому задовольняє позовні вимоги. Інші доводи сторони відповідача на висновки суду не впливають і підстав для відмови в задоволенні позову не дають. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3028 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved