Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-09 00:00:00

Заступник керівника Вінницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вінницької міської ради звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про витребування земельних ділянок. Свої вимоги мотивував тим, що земельні ділянки з кадастровими номерами 0510100000:01:009:0076 та 0510100000:01:009:0077 певний час існували як єдина земельна ділянка по [ADDRESS] , площею 10937,45 кв. м, з кадастровим номером 0510100000:01:009:0075, яка за рішенням Вінницької міської ради народних депутатів від 01 лютого 1996 року №87 була вилучена з постійного користування ЗАТ «РБУ-1» та передана ПМП «Проксен» (ТОВ «Проксен») в постійне користування для виробничих потреб на підставі Державного акту про право постійного користування ІІ-ВН №001962 від 14 лютого 1996 року. Вказана юридична особа була припинена згідно постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2014 року (набрання законної сили 16 квітня 2015 року) по справі №802/3208/14-а. Також було встановлено, що 18 грудня 2019 року земельна ділянка з кадастровим номером 0510100000:01:009:0075 зареєстрована в системі ДЗК на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] , в натурі (на місцевості) від 09 листопада 2019 року, розробленої ТОВ «Юридично-земельний союз «Альянс» на замовлення [PERSON] 28 грудня 2019 року на підставі заяви [PERSON] та доданих до неї документів державним реєстратором виконавчого комітету Вінницької міської ради Вінницької області було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна земельну ділянку із кадастровим номером 0510100000:01:009:0075, загальною площею 1,0950 га, під індексним номером 50571032 за [PERSON] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2003316605101). Із отриманої інформації шляхом листування та відповідей на запити було встановлено, що подані [PERSON] документи для державної реєстрації права власності на земельну ділянку із кадастровим номером 0510100000:01:009:0075, а саме: державний акт на право власності на земельну ділянку сер. ЯА №319114, виданий Вінницьким районним відділом земельних ресурсів від 10 грудня 2003 року; уточнююча довідка № НВ-0518015322019, видана 18 грудня 2019 року Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області, - не приймались та не видавались компетентними на це органами. Крім того, позивач зазначає, що за інформацією приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Білозерацької О. Ю. (лист від 14 червня 2024 року №303/01-16) нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 травня 2003 року за реєстровим №1533 на бланку №ААК 632589, за яким у власність [PERSON] перейшла земельна ділянка площею 1,0950 га на території Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області, не здійснювалось та за вказаним реєстровим №1533 посвідчено інший правочин. За інформацією Вінницької міської ради (лист від 10 лютого 2023 року №01/00/011/7932) спірна земельна ділянка станом на дату, зазначену в державному акті на право приватної власності сер. ЯА №319114 від 10 грудня 2003 року на ім`я [PERSON] , перебувала у межах м. Вінниці. Також вказує, що [PERSON] після оформлення права власності на вказану земельну ділянку, кадастровий номер 0510100000:01:009:0075, звернувся до ТОВ «Юридично-земельний союз «Альянс» для виготовлення технічної документації з землеустрою щодо її поділу на дві окремі земельної ділянки площами по 0,5475 га кожна. Після поділу цієї земельної ділянки на дві нові з кадастровими номерами 0510100000:01:009:0076 та 0510100000:01:009:0077 [PERSON] 16 січня 2020 року зареєстрував за собою право власності на новостворені об`єкти нерухомого майна, а 07 лютого 2020 року уклав з [PERSON] договори купівлі-продажу за реєстровими №288 та №289, відповідно до яких відчужив на користь останньої ці дві земельні ділянки. Позивач зазначає, що комунальна земельна ділянка з кадастровим номером 0510100000:01:009:0075 по [ADDRESS] , яка в подальшому була поділена на дві окремі ділянки, вибула із його власності всупереч його волі та з порушення норм законодавства, оскільки реєстрація права власності на дану земельну ділянку була вчинена на підставі неіснуючих документів та за відсутністю рішення органу місцевого самоврядування, та згодом перейшла до нового власника, як добросовісного набувача. Відтак спірне майно підлягає поверненню на підставі положень ст. 387, 388 ЦК України. З огляду на викладені обставини позивач просить витребувати у [PERSON] в комунальну власність Вінницької міської ради земельні ділянки з кадастровими номерами 0510100000:01:009:0076 та 0510100000:01:009:0077, а також стягнути з відповідача на користь Вінницької обласної прокуратури судові витрати. При цьому звертає увагу, що Вінницькою міською радою як органом, якому надано контрольні функції, а також право розпорядження спірною земельною ділянкою, заходів на захист інтересів держави у спірних правовідносинах не вжито, а тому є підстави для звернення органів прокуратури (а.с.1-21, т.1). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 вересня 2024 року задоволено заяву про забезпечення позову (а.с.238-239, т. 1). Ухвалою Вінницького\~міського суду\~Вінницької області\~від 20\~вересня 2024\~року справа прийнята до розгляду за правилами загального позовного провадження на призначене підготовче засідання (а.с.250, т. 1). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25 листопада 2024 року ( без винесення окремого процесуального документа із занесенням до протоколу судового засідання) до участі в справі залучений [PERSON] як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, на предмет спору, на стороні відповідача (а.с.46, т. 2). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10 грудня 2024 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду(а.с.75, т. 2). Відповідач правом на відзив не скористався, третя особа письмових пояснень не надала. Прокурор Вінницької окружної прокуратури Черниш Г. М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві, а також звернула увагу, що реєстрація права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0510100000:01:009:0075 була вчинена на підставі неіснуючих документів та за відсутністю рішення органу місцевого самоврядування, а тому вказана земельна ділянка вибула з володіння власника не з його волі та підлягає витребуванню на підставі ст. 387,388 ЦК України. За таких обставин, у даному випадку, втручання держави у право власності відповідача є виправданим, оскільки порушення чітко визначеного законодавством порядку надання земельних ділянок порушує суспільний інтерес на законний обіг землі як національного багатства та положення законодавства України про зобов`язання органів влади діяти в межах своїх повноважень та у порядку передбаченому законом. Недотримання такого порядку тягне за собою знищення правового порядку в державі, а тому доводи відповідача, що витребування у неї земельних ділянок є непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном є безпідставним. Крім того, кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право пред`явивши вимогу до проміжного набувача, в якого придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі ст. 661 ЦК України. У судовому засіданні представник Вінницької міської ради Вініцька Б. А. просила позов задовольнити. Представник відповідача адвокат Чернілевська Р. В. в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити, мотивуючи тим, що відповідач є добросовісним набувачем, спірні земельні ділянки з кадастровими номерами 0510100000:01:009:0076 та 0510100000:01:009:0077, що розташовані по [ADDRESS] , були придбані відповідачкою у [PERSON] за договорами купівлі-продажу земельних ділянок від 07 лютого 2020 року. При цьому, перш ніж їх придбати відповідач за власною ініціативою ознайомилась із відомостями, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в яких було зазначено, що власником даної землі є [PERSON] . Також, звертає увагу, що відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно резюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тож у відповідачки як у добросовісного набувача не виникло обов`язку додатково перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна. Тобто, відповідач, купуючи спірні земельні ділянки, покладалася не лише на інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, де власником спірної земельної ділянки був вказаний [PERSON] , а й на висновок уповноваженої посадової особи - державного реєстратора, приватного нотаріуса Подолян О.О. При цьому, відповідач як добросовісний набувач не може нести відповідальність за порушення інших осіб. Також вказувала на відсутність доказів в підтвердження належності спірної земельної ділянки позивачу та недопустимість доказів, які отримані в рамках кримінального провадження. Третя особа,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог,\~на предмет\~спору,\~на стороні\~відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений в порядку визначеному законодавством. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Судом установлено, що 18 грудня 2019 року в системі ДЗК зареєстрована земельна ділянка з кадастровим номером 0510100000:01:009:0075 на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, за адресою: [ADDRESS] , в натурі (на місцевості) від 09 листопада 2019 року, розробленої ТОВ «Юридично-земельний союз «Альянс» на замовлення [PERSON] (копія витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-0518015322019 від 18 грудня 2019 року, а.с.92, т. 1). З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 13 січня 2020 року №196030229 слідує, що 28 грудня 2019 року, на підставі заяви [PERSON] та доданих до неї документів, державний реєстратор виконавчого комітету Вінницької міської ради Вінницької області Журавський А.Т. зареєстрував у автоматизованій системі «Державний реєстр речових прав на нерухоме майно» право власності на об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку із кадастровим номером 0510100000:01:009:0075, загальною площею 1,0950 га, індексний номер 50571032, за [PERSON] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2003316605101). Підстави виникнення права власності зазначені: копія державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 319114, виданий Вінницьким районним відділом земельних ресурсів від 10 грудня 2003 року; уточнююча довідка Головного управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області серія та номер НВ- 0518015322019 від 18 грудня 2019 року; відомості з ДЗК, серія та номер 16554504 від 28 грудня 2019 року, видавник - Державний земельний кадастр (а.с.100-101, т. 1). В січні 2020 року [PERSON] звернувся до ТОВ «Юридичний-земельний союз «Альянс» для виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером 0510100000:01:009:0075, площею 1,0950 га, по [ADDRESS] на дві окремі по 0,5475 га кожна з подальшим наданням цим ділянкам окремих кадастрових номерів (а.с.86, т. 1). 13 січня 2020 року [PERSON] звернувся до державного реєстратора Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та надав виготовлену ТОВ «Юридичний-земельний союз «Альянс» технічну документацію на земельні ділянки із кадастровими номерами 0510100000:01:009:0076, 0510100000:01:009:0077, які утворилися внаслідок поділу земельної ділянки з кадастровим номером 0510100000:01:009:0075, та інші документи, необхідні для здійснення державної реєстрації. 16 січня 2020 року за результатом розгляду вказаних документів державним реєстратором Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області Луценком Є.В. внесені відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про поділ об`єкта нерухомого майна, а саме земельної ділянки з кадастровим номером 0510100000:01:009:0075 площею 1,0950 га, а також двом земельним ділянкам присвоєно кадастрові номери 0510100000:01:009:0076 та 0510100000:01:009:0077, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 12 січня 2023 року №320048685 (а.с.147-148, 153, 159, т. 1). 07 лютого 2020 року [PERSON] уклав з [PERSON] договори купівлі-продажу земельної ділянки відповідно до яких продав останній земельні ділянки з кадастровими номерами 0510100000:01:009:0076 та 0510100000:01:009:0077 площею по 0,5475 га кожна по 173940 гривень за кожну ділянку, що підтверджується копіями договорів купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчених приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Подолян О. О. 07 лютого 2020 року та зареєстрованих в реєстрі за №288 та № 289(а.с.155-158, 162-165, т.1). Право власності на вказані земельні ділянки зареєстровані в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно за [PERSON] , що підтверджується копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №196788120 та №196788275 від 20 січня 2020 року (а.с.159-166, т.1). Тобто, [PERSON] , як попередній власник спірної земельної ділянки, зареєстрував своє право власності на неї на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 319114 від 10 грудня 2003 року, виданого Вінницьким районним відділом земельних ресурсів, та уточнюючої довідки Головного управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області серія та номер НВ- 0518015322019 від 18 грудня 2019 року. Як слідує з цього державного акту, він виданий 10 грудня 2003 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки ААК632589 від 30 травня 2003 року, реєстровий №1533, посвідченого приватним нотаріусом Ісаєвою О. Ю., на земельну ділянку площею 1,0950 га, яка розташована на території Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області, цільове призначення (використання) земельної ділянки для виробничих потреб розміщення та обслуговування виробничих приміщень. Даний акт зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку за №123 (а.с.53, т.1). З уточнюючої довідки Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №НВ-0518015322019 від 18 грудня 2019 року, яка також стала підставою для реєстрації права власності [PERSON] на спірну ділянку, слідує, що Відділ у м. Вінниці Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області повідомляє, що в зв`язку з відсутністю відомостей в Державному земельну кадастрі на земельну ділянку, яка належить [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА№319114, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на земельну ділянку за № 123 від 10 грудня 2003 року, яка розташована на території колишньої Стрижавської сільської ради, кадастровий номер 0520655900:07:017:0012, площею 1,0950 га для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, було здійснено державну реєстрацію земельної ділянки в базі ДЗК. На виконання Постанови Верховної Ради України від 13 травня 201 року №401-V-ІІІ «Про зміну і встановлення меж міста Вінниці і Вінницького району Вінницької області» дану земельну ділянку внесено до ДЗК з урахуванням нової адреси, при цьому було уточнено місце розташування земельної ділянки: [ADDRESS] та присвоєно кадастровий номер 0510100000:01:009:0075 (а.с.96, т. 1). В той же час, з листа приватного нотаріуса Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON] №303/01-16 від 14 червня 2024 року слідує, що останньою не здійснювалось нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 травня 2003 року за реєстровим №1533 на бланку №ААК632589 на підставі якого до власності [PERSON] перейшла земельна ділянка площею 1,0950 га на території Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області. При цьому зазначено, що за реєстровим № 1533 посвідчений нею інший договір (а.с.173, т. 1). З листа Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №0-2-0.6-2450/2-24 від 19 березня 2024 року слідує, що згідно відомостей наявних на зберіганні в архіві відділу Книг записів державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі на території Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області, запис щодо реєстрації та видачі державного акту серії ЯА № 319114 [PERSON] відсутній. Зазначений державний акт був зареєстрований за №\~123\~від 10\~грудня 2003\~року та виданий іншій фізичній особі на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 0520655900:02:009:0006, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд, за адресою: [ADDRESS] (а.с.171, т. 1). З листа Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №0-2-0.6-6305/2-24 від 08 липня 2024 року слідує, що відомості про земельну ділянку з кадастровим номером 0520655900:07:017:0012, площею 1,0142 га, цільове призначення підприємств іншої промисловості, розташовану території Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області вул.Енергетична,3, було перенесено до архівного шару Державного земельного кадастру в зв`язку з поділом на 3 земельні ділянки з кадастровими номерами: 0520655900:02:017:0036, площею 0,3047, 0520655900:02:017:0037, площею 0,4035га, 0520655900:02:009:0006, площею 0,3058, цільовим призначенням підприємств іншої промисловості, розташовані на території Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області, вул. Енергетична, 3, 3а, 3б та на ці земельні ділянки видані державні акти іншим фізичним особам. З листа Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №0-2-0.6-4263/2-24 від 10 травня 2024 року слідує, що лист відділу у Вінницькому районі від 04 листопада 2019 року №0-2-0.20-49/109-19 на заяву гр. [PERSON] щодо надання копії архівного примірника державного акту серії ЯА №319114 від 10 грудня 2003 року не виготовлявся і не реєструвався у системі діловодства та у фонді зберігання документації така довідка не виявлена. З відповіді Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 18 липня 2024 року №01/00/011/149000 слідує, що земельна ділянка з кадастровим номером 0510100000:01:009:0075 на момент винесення постанови Верховної Ради України №401-УІІІ від 13 травня 2015 року «Про зміну і встановлення меж міста Вінниця і Вінницького району Вінницької області» перебувала у межах міста Вінниці. Земельну ділянку по [ADDRESS] , площею 10937,45 кв.м, (кадастровий номер 0510100000:01:009:0075) рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 01 лютого 1996 року №87 було вилучено з постійного користування ЗАТ «РБУ-1» та передано ПМП «Проксен» (ТОВ «Проксен») в постійне користування для виробничих потреб (а.с.39, т. 1). ПМП «Проксен» 14 лютого 1996 року отримало державний акт на право користування землею серії ІІ-ВН №001962 площею 10937,45 кв.м для виробничих потреб, про що внесено запис до книги записів державних актів на право постійного користування землею за №74 ( а.с.33-34, т. 1). Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2014 року у справі №802/3208/14-а припинено юридичну особу ТОВ «Проксен». Рішення набрало законної сили 16 квітня 2015 року (а.с.35-36, т. 1). 17\~лютого 2023\~року виконавчий\~комітет Вінницької\~міської ради\~звернуся із\~заявою про\~вчинене кримінальне\~правопорушення по\~факту незаконного\~оформленням прав\~на земельну\~ділянку площею\~1,0950\~га кадастровий\~номер 0510100000:01:009:0075,\~яка розташована\~по [ADDRESS] (а.с.37-38,\~т.\~1)\~та слідчим\~відділом Вінницького\~районного управління\~поліції ГУНП\~у Вінницькій\~області по\~цій заяві\~були внесені\~відомості до\~Єдиного державного\~реєстру досудових\~розслідувань за\~№ 12023020010000379\~від 16\~березня 2023\~року,\~за ознаками\~кримінального провадження\~передбаченого ч.\~2\~ст.\~190\~КК України.\~(а.с.23-32,\~40-45,\~т.1). Звертаючись до суду із даним позовом та обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що попередній власник спірного майна, а саме [PERSON] , без достатньої правової підстави набув у власність спірні земельні ділянки, у зв`язку з чим вони, всупереч волі законного власника (без рішення органу місцевого самоврядування), вибули з комунальної власності територіальної громади м. Вінниці, та згодом перейшла до нового власника, як добросовісного набувача. Відтак спірне майно підлягає поверненню на підставі положень ст. 387, 388 ЦК України. Суд, дослідивши надані стороною позивача докази в підтвердження викладених обставин, оцінивши їх в сукупності, дійшов висновку, що реєстрація права власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 0510100000:01:009:0075, площею 1,0950 га по [ADDRESS] , проведена на підставі неіснуючих документів. Суд не бере до уваги твердження сторони відповідача про недопустимість доказів, наданих позивачем та отриманих в межах кримінального провадження. Суд звертає увагу, що чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо використання під час розгляду цивільної справи доказів, отриманих у межах інших проваджень. Тобто докази, зібрані у межах кримінального провадження, можуть бути використані як докази у цивільній справі, якщо відповідні дані стосуються предмета доказування. Достовірність і достатність таких доказів суд оцінює з урахуванням обставин конкретної справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (провадження № 14-31цс22)). Згідно з нормами статті 13, 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Разом із цим, власність зобов`язує та вона не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності інших громадян. Згідно ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (ч. 1 ст. 116 ЗК України). Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульовано ст. 118 ЗК України. Порядок продажу земельних ділянок державної та комунальної власності громадянам та юридичним особам регулюється ст. 128 ЗК України. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України). Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України. Отже, можливість витребування майна з володіння іншої особи закон ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19. Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Разом із тим, ст. 316 ЦК України визначає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право володіння, користування та розпорядження своїм майном становлять зміст права власності (ст. 317 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Підстави набуття права власності поділяють на первісні (набуття права власності вперше, незалежно від волі попередніх власників) і похідні (зміна власника) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б). Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності на нерухоме майно, у тому числі у судовому порядку, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо витребуваного нерухомого майна, а також підтверджений належним доказами факт порушення (невизнання або оспорювання) цього права на це майно. У разі звернення із позовом щодо захисту права власності на майно встановленню підлягають у сукупності, зокрема, такі обставини: чи існує майно, щодо якого заявлені вимоги, чи існують правовстановлюючі документи, що підтверджують право на це майно, у особи, яка заявила вимоги щодо нього чи вчинено порушення особою, до якої заявлені вимоги щодо захисту права власності на майно. Таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 жовтня 2018 року у справі № 923/1107/17, від 13 березня 2018 року у справі № 923/883/16. Загальними вимогами процесуального права, визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо. До предмету доказування у даному спорі перш за все входить доведення позивачем наявності у нього відповідного речового права, на захист якого подано позов, тобто лише встановивши наявність у позивача суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення права з боку відповідача і відповідно ухвалює рішення на його захист чи відмову позивачу у захисті, встановивши необґрунтованість заявленого позову. Щодо права\~Вінницької міської\~територіальної громади\~на спірну\~земельну ділянку,\~то слід\~зазначити,\~що відповідно\~до ст.83\~Земельного кодексу\~України у\~комунальній власності\~перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Із матеріалів справи слідує, що за [PERSON] право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0510100000:01:009:0075, площею 1,0950 га, було зареєстроване на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯА №319114 від 10 грудня 2003 року та уточнюючої довідки Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №НВ-0518015322019 від 18 грудня 2019 року. В свою чергу даний акт та уточнююча довідка містять відомості, що земельна ділянка, кадастровий номер 0520655900:07:017:0012, площею 1,0950 га розташована на території колишньої Стрижавської сільської ради та на виконання постанови Верховної Ради України від 13 травня 201 року №401-V-ІІІ «Про зміну і встановлення меж міста Вінниці і Вінницького району Вінницької області» дану земельну ділянку внесено до ДЗК з урахуванням нової адреси, при цьому було уточнено місце розташування земельної ділянки: [ADDRESS] та присвоєно кадастровий номер 0510100000:01:009:0075. В той же час, як установлено судом, вказаний державний акт на ім`я [PERSON] та уточнююча довідка не видавались, а договір, на підставі якого начебто видавався цей державний акт також не посвідчувався, а земельна ділянка, кадастровий номер 0520655900:07:017:0012, поділена на 3 земельні ділянки та на ці земельні ділянки видані державні акти іншим фізичним особам. Разом з тим, як слідує з матеріалів справи, вказана земельна ділянка, площею 1,0950 га, якій присвоєно кадастровим номером 0510100000:01:009:0075, на дату видачі державного акту, зазначену в ньому, перебувала в межах міста Вінниці. Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів від 01 лютого 1996 року №87 земельну ділянку площею 1,0950 га по [ADDRESS] було вилучено з постійного користування ЗАТ «РБУ-1» та передано ПМП «Проксен» (ТОВ «Проксен») в постійне користування для виробничих потреб, яке надалі припинене за судовим рішенням. Слід також звернути увагу, що землі по вул. Айвазовського в м.Вінниці постійно перебували в межах м. Вінниці, що також підтверджується рішенням Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 30 липня 2015 року № 1663 м. Вінниця «Про доповнення переліку назв вулиць, проспектів, бульварів, провулків, площ м. Вінниці», прийнятого на виконання постанови Верховної Ради України «Про зміну і встановлення меж міста Вінниця і Вінницького району Вінницької області» від 13 травня 2015 року №401-VIII з метою упорядкування назв вулиць, проспектів, бульварів, провулків, площ м. Вінниці та назв вулиць, розташованих на землях, які увійшли в межі міста Вінниці, яке є в загальному доступі. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що спірна земельна ділянка належить до об`єктів права комунальної власності Вінницької міської територіальної громади. За змістом положень ЗК України\~ необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку є рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки. Повноваження щодо розпорядження спірною земельною ділянкою як об`єктом права комунальної власності належали\~Вінницькій міській раді. Остання жодного рішення з приводу розпорядження цієї земельною ділянкою не приймала. Відсутність спрямованого на відчуження майна рішення відповідного органу місцевого самоврядування свідчить, що власник волю на відчуження не виявляв. Оскільки реєстрація права власності на спірну земельну ділянку з кадастровим номером 0510100000:01:009:0075, була вчинена на підставі неіснуючих документів та за відсутності рішення органу місцевого самоврядування, тому спірна земельна ділянка вибула з володіння територіальної громади без вираження її волі. Як вказувалося, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (частина перша\~статті 388 ЦК України). Слід звернути увагу, що земельна ділянка з кадастровим номером 0510100000:01:009:0075, площею 1,0950 га, поділена на дві земельні ділянки з кадастровими номерами 0510100000:01:009:0076, площею по 0,5475 га та 0510100000:01:009:0077, площею 0,5475 га. Водночас, з огляду на положення ст.387, 388 ЦК України формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності, зокрема шляхом витребування таких земельних ділянок. Відповідний висновок, висловлений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 29 травня 2019 року у справі №367/2022/15-ц. Як вказувалося спірна земельна ділянка з кадастровим номером 0510100000:01:009:0075 площею 1,0950 га, яка на даний час поділена на дві земельні ділянки з кадастровими номерами 0510100000:01:009:0076 та 0510100000:01:009:0077, вибула з володіння територіальної громади без вираження її волі, а тому наявні підстави для витребування цього майна. Щодо дотримання положень ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то слід зазначити, що предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV\~ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону \~нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.\~Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Досліджуючи в даній справі дотримання принципу законності суд в першу чергу враховує, що втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Витребування спірної\~земельної ділянки\~в даній\~справі на\~користь територіальної громади здійснюється на підставі норм статті 153 ЗК України, статті 388 ЦК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічними та загальнодоступними. Обговорюючи в даній конкретній ситуації чи переслідувало втручання у право однієї із сторін «легітимну мету» (було здійснено «в інтересах суспільства») суд бере до уваги те, що, виходячи із сталої практики ЄСПЛ поняття «суспільний інтерес» дуже широке і в такому випадку доводиться враховувати політичні, економічні та соціальні питання. Так,\~Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.\~ За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності. З огляду на положення частини першої статті 83, частини першої статті 84 ЗК України комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст; у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Статтею 122 ЗК України визначені повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування відповідно із земель державної та комунальної власності. Крім того, з урахуванням статей 1, 2, 6, 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Однак первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр. \~\~\~\~\~\~\~\~ Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. Отже правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а відсутність рішення органу місцевого самоврядування про розпорядження земельною ділянкою та набуття права власності на земельну ділянку на підставі неіснуючих документів, такому суспільному інтересу не відповідає. Як вказувалося\~в даній\~справі реєстрація\~права власності\~ [PERSON] \~на спірну\~земельну ділянку\~з кадастровим\~номером 0510100000:01:009:0075,\~була вчинена\~на підставі\~неіснуючих документів\~та за\~відсутності рішення\~органу місцевого\~самоврядування, а тому «суспільним», «публічним» інтересом звернення заступника керівника Вінницької окружної прокуратури з вимогою витребування спірної земельної ділянки у [PERSON] є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання передачі у власність громадянам земельних ділянок із комунальної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю\~Українського народу. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині передачі земельних ділянок у власність громадян, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення в комунальну власність землі, що незаконно вибула з такої власності. Для оцінки «пропорційності» в першу чергу суд враховує, що для даних правовідносин з урахуванням способу вибуття земельної ділянки з комунальної власності територіальної громади загальний інтерес суспільства є надзвичайно важливим, а тому межі свободи розсуду держави ширші, ніж коли виникають виключно цивільні права. Суд враховує, що після отримання відповідачем земельних ділянок останні не були поліпшені (а.с.225, т.1), доказів зворотного не надано. Також береться до уваги, що в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач, як власник земельних ділянок, постійно отримує дохід від їх використання або зробив поліпшення, втрата яких буде становити для нього «надмірний тягар», що, в сукупності з іншими обставинами, свідчить на користь обґрунтованості втручання у право власності відповідача. В той же час, враховуючи приписи частин третьої та четвертої статті 390 ЦК України, відповідач не позбавлений можливості пред`явити до попереднього набувача спірної земельної ділянки позов про відшкодування необхідних витрат на утримання та збереження останньої, здійснених з часу, з якого власникові належить право на її повернення, а у разі здійснення поліпшень земельної ділянки, які не можуть бути відокремлені від неї без завдання їй шкоди, - позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість земельної ділянки. Крім того, суд враховує, що кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до первісного незаконного набувача, в якого придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України, тоді як законний володілець позбавлений можливості захистити своє майнове право у інший спосіб, ніж витребування належного йому майна. Вказане відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17.\~ З огляду на встановлені у справі обставини, а саме відчуження спірного майна без волевиявлення Вінницької міської ради, яка представляє інтереси Вінницької територіальної громади, на підставі неіснуючих документів, витребування такого майна на користь законного власника від останнього набувача [PERSON] є пропорційним втручанням у право власності останньої, яке ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві. Підстав вважати, що витребування земельних ділянок є «надмірним тягарем» для [PERSON] немає. З огляду на викладене, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. При цьому\~суд звертає\~увагу,\~що Вінницька\~міська рада\~не звернулася\~за захистом\~прав територіальної\~громади до\~суду,\~а вжиті\~нею заходи\~(звернення про\~вчинене кримінальне\~правопорушення) не відновили порушеного права комунальної власності територіальної громади, а тому втручання Вінницької окружної прокуратури з метою відновлення порушених майнових прав територіальної громади шляхом звернення до суду з відповідним позовом є обґрунтованим та необхідним. Частинами третьою, четвертою статті 56 ЦПК України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Відповідно до вимог статті 131-1 Конституції України, прокуратура України становить єдину систему, на яку покладається, у тому числі, представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом. Підставою представництва прокурором інтересів держави у суді відповідно до\~статті 23 Закону України «Про прокуратуру» (далі Закону) є не здійснення або неналежним чином здійснення захисту інтересів держави органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Згідно з статтею 1 Закону прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави. У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону). Суд також звертає увагу, що відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права. ЄСПЛ звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, пункт 35). У цьому випадку необхідність захисту інтересів держави прокурором полягає у необхідності відновлення порушеного права територіальної громади в зв`язку з незаконним вибуттям з комунальної власності земельної ділянки та не зверненням органу місцевого самоврядування самостійно за захистом таких інтересів. Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. З огляду на задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 80835,26 грн судового збору (сума судового збору визначена з урахуванням судового збору як за подання позовної заяви, так і заяви про забезпечення позову). На підставі викладеного,

Outcome: approved