Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

У серпні 2024 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ТОВ «Дієса» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. В обґрунтування позову зазначила, що з 03.11.2022 року вона була прийнята на роботу на посаді касира торговельного залу Департаменту роздрібної торгівлі, філія 2, ТОВ «Дієса». 13.09.2023 року із займаної посади звільнена. Заробітна плата за період роботи: червень, липень, серпень 2023 року у день звільнення їй була виплачена не у повному обсязі. 28.02.2024 року від Департаменту фінансового контролю та аналітики ТОВ «Дієса» надійшов розрахунковий листок за липень, серпень, вересень, жовтень, листопад 2023 року, відповідно до якого остаточна наявна заборгованість по заробітній платі, що нарахована, але не виплачена на кінець місяця листопада 2023 року в сумі 22\~759,61 грн. 07.03.2024 року вона звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ТОВ «Дієса» на її користь не виплаченої заробітної плати. 13.03.2024 року судовий наказ видано, який 31.05.2024 року було скасовано за заявою ТОВ «Дієса». У зв`язку з вищевикладеним, просить стягнути з ТОВ «Дієса» на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 22\~759,61 грн. та судові витрати у виді витрат на правничу допомогу у розмірі 8\~000,00 грн. Керівником ТОВ «Дієса» 24.12.2024 року та 14.03.2025 року суду подано пояснення у справі з яких вбачається, що заборгованість по заробітній платі перед позивачем, включаючи компенсацію за невикористану відпустку, у розмірі 22\~759,61 грн., вони визнають. Однак у зв`язку із типовістю справи, а також витрат часу на підготовку типової справи, розгляд справи за відсутності представника позивача, вважає, що сума витрат на правову допомогу підлягає зменшенню до 2\~000,00 грн. Представником позивача до суду надано заяву про розгляд справи без його участі та участі [PERSON] , позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі. Представник (керівник) відповідача ТОВ «ДІЄСА» в судове засідання не з`явилась, про дату та час судового засідання повідомлялась належним чином, причини неявки суду невідомі. Вивчивши та матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до копії трудової книжки, позивач [PERSON] 03.11.2022 року була прийнята на роботу до ТОВ «ДІЄСА» на посаду касира торговельного залу філії 2 департаменту роздрібної торгівлі (наказ № 00/02/11/00 від 02.11.2022 року). 13.09.2023 року [PERSON] було звільнено за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України (наказ № Z00/12/09/010 від 13.09.2023 року). Як вбачається з розрахункових листків: за липень 2023 року борг за підприємством на кінець місяця становить становив 15\~717,04 грн., за серпень 2023 року борг за підприємством на кінець місяця становить становив 22\~218,77 грн., за вересень 2023 року борг за підприємством на кінець місяця становить становив 29\~240,63 грн., за жовтень 2023 року борг за підприємством на кінець місяця становить становив 29\~240,63 грн., за листопад 2023 року борг за підприємством на кінець місяця становить становив 22\~259,61 грн. Стороною відповідача факт наявності заборгованості перед позивачем визнано. Як передбачено ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У відповідності до ст. 2 КЗпП України право громадян на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Статтею 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно з ст. 30 Закону України «Про оплату праці» при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Згідно з ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відомості про проведення повного розрахунку на день ухвалення судом рішення відсутні. З урахуванням викладеного, суд вважає встановленою та доведеною обставину наявності у відповідача заборгованості по заробітній платі перед позивачем в сумі 22\~759,61 гривень. На підставі наведеного, оскільки відповідачем нарахована, але не виплачена заробітна плата, суд вважає, що останнім порушено трудові права позивача, зокрема, на своєчасну оплату праці, передбачену чинним законодавством, та приходить до висновку про задоволення позову та стягнення на користь позивача невиплаченої заробітної плати в сумі 39789,83 гривень. Крім цього, у матеріалах справах наявне клопотання представника позивача - адвоката Златєва П.Д. про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 8\~000,00 грн. Статтею 133 ЦПК України, передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи, оскільки надані стороною докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі. Відтак, беручи до уваги предмет спору, складність справи та обсяг адвокатських послуг, що був необхідним для захисту інтересів позивача в суді у зв`язку з розглядом цієї справи, суд приходить до переконання, що витрати позивача на правову допомогу підлягають зменшенню до 3\~500,00 грн. і що такий розмір відповідатиме вимогам розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.142\~ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ч.3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Так,\~відповідно до\~п.1\~ч.1\~ст.\~5\~Закону України\~«Про судовий\~збір»,\~від сплати\~судового збору\~під час\~розгляду справи\~в усіх\~судових інстанціях\~звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Оскільки позовні вимоги відповідачем визнано, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача у дохід держави 50 відсотків судового збору, що складає 1\~211,20 грн. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України необхідно допустити негайне виконання рішення суду в межах платежу за один місяць з присудженої заборгованості по заробітній платі.

Outcome: approved