Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із з вищевказаним позовом в обґрунтування якого посилався на наступне. Позивач 16.06.2009 року уклав шлюб з [PERSON] . Від шлюбу народилися двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] .. Протягом останнього року стосунки між сторонами розладились. Тривалий час сторони проживають окремо один від одного. Спроби примиритися між сторонами свого результату не принесли, та вони не бажають продовжувати шлюбні стосунки\~без почуття\~любові та\~довіри. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам сторін. Спір про майно відсутній. Позивач зазначив,\~що між сторонами досягнуто згоди стосовно місця проживання дітей. Доньки залишилися проживати зі позивачем на його самостійному вихованні і утриманні. Відповідач не надає жодної матеріальної допомоги на утримання дітей та не виконує належним чином батьківські обов`язки. З метою захисту прав дітей, оформлення документів щодо соціальної допомоги на дітей, які виховуються тільки одним із батьків, переміщення дітей без документального оформлення згоди від матері, та стягнення аліментів з відповідачки на їхнє утримання виникла потреба у юридичній фіксації факту самостійно виховання та утримання дитини позивачем. Враховуючи наведене, позивач просить суд шлюб між ним та [PERSON] , який зареєстрований 16.06.2009 року відділом реєстрації\~актів цивільного\~стану Чернівецького\~міського управління\~юстиції,\~за актовим\~записом №844 розірвати, встановити факт, що [PERSON] , [INFO] ,\~самостійно виховує\~та утримує\~малолітніх дітей\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~ [PERSON] ,\~ [INFO] та стягнути [PERSON] на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі по 1800 грн. щомісячно на кожну дитину окремо, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати подачі позовної заяви до суду і по досягнення дитиною повноліття. Позивач подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, на призначене судове засідання не з`явився. Відповідач також подала заяву до суду про розгляд справи без її участі, вказала що не заперечує проти задоволення позовних вимог, на призначене судове засідання не з`явилася. За таких обставин, у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе вирішити справу у відсутності сторін та без фіксування судового процесу, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.8\~ст.178 ЦПК України\~у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк, без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Виходячи з вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З матеріалів справи вбачається, що 16.06.2009 року, сторони уклали шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, за актовим записом №844 що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 12.04.2010 року. Від спільного проживання у зареєстрованому шлюбі у сторін народилися двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] від 12.04.2010 року та серії [NUMBER] від 17.10.2014 року. З обставин наведених у позовній заяві, проти яких не заперечуює відповідач судом встановлено, що стосунки між сторонами розладились, через різні погляди на життя, цінності, між ними зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки. Шлюб між ними давно розпався та є лише формальним, особисті відносини між ними тривалий час мають негативний характер, відсутнє нормальне спілкування. Сторони не ведуть спільне сімейне господарство та спільний побут та тривалий час проживають окремо один від одного та не мають наміру в подальшому проживати разом як чоловік та дружина. Спроби примиритися свого результату не принесли. Фактично сім`я припинила своє існування. Крім того, перебування у шлюбі суперечить їхнім інтересам та дитини розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи та гідності. Між сторонами\~досягнуто згоди\~стосовно місця\~проживання дітей,\~участі у\~вихованні та\~утриманні.\~Доньки[PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] залишилися проживати зі батьком, він самостійно ними опікується і доглядає. [PERSON] самостійно виховує та утримує дітей, здійснює належний догляд за ними, забезпечує всі їхні життєві потреби та розвиток. Оскільки мати дітей не приймає участі у вихованні та фінансовому забезпеченні доньок, не надає коштів на утримання дітей та не цікавиться їх розвитком та з метою захисту прав дітей, оформлення документів щодо соціальної допомоги на дітей, які виховуються тільки одним із батьків, переміщення дитини без документального оформлення згоди від матері, а також стягнення аліментів на утримання дітей, виникла потреба у юридичній фіксації зазначеного факту мого самостійно виховання та утримання дітей. Даючи оцінку доказам по справі, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Положенням статті 1 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. Відповідно до п. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно зі ч.1 ст.109 СК України подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. У відповідності до ст.ст.104, 114 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч.3 ст.109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. В силу ч.2 ст.112 СК України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. Згідно положень частини третьої та четвертої ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. За таких обставин, судом встановлено, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Статтею 180\~Сімейного кодексу\~України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст.\~181\~СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або в твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно із ч. 2 ст.\~182\~СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Так як судом встановлено, що відповідачка не надає жодної матеріальної допомоги на утримання дітей, суд дійшов висновку за доцільне стягнути з неї на користь позивача аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] , у розмірі по 1800 грн. щомісячно на кожну дитину окремо, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати подачі позовної заяви до суду і по досягнення дітьми повноліття. Щодо вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення суд зазначає наступне. Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до\~статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Встановлення факту самостійного виховання малолітньої дитини необхідно для захисту прав та інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст.319 ЦПК України\~у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Відповідно до ч. 1 ст.\~82\~ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 13.06.2018 по справі № 822/2446/17, дійшов висновку, що поняття «одинокий батько» та «одинока матір» є тотожними, та зазначив: відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 (далі - Постанова Пленуму ВСУ), одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама. Позаяк, правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, вбачається можливим застосування аналогії поняття «одинокої матері», тлумачення якого зазначено у Постанові Пленуму ВСУ. Тобто, для набуття статусу «одинока матір», «одинокий батько», необхідні 2 факти: не перебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини. Обставини самостійного виховання, які визнаються сторонами, не підлягають доказуванню. У суду не має підстав сумніватись в достовірності цих обставин або добровільності ї їх визнання. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність достатніх доказів в сукупності, що підтверджують обставини справи, а тому позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Суд вважає, що сторонами доведений факт, що [PERSON] , [INFO] , самостійно виховує та утримує малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Таким чином заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved