Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом до Державного підприємства Східний гірничо-збагачувальний комбінат (далі ДП Східний ГЗК), в обґрунтування якого вказав, що він у період з листопада 1983 року по липень 2000 року працював на різних посадах в РУ-3 Смолінського Східного ГЗК у шкідливих умовах. 30 листопада 2010 року рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту промислової медицини йому було встановлено професійне захворювання: хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої ст. (пиловий бронхіт першої-другої ст., емфізема легень першої-другої стадії), ЛН першого-другого ступеня. Висновком МСЕК від 08 грудня 2011 року позивачу первинно було встановлено 10 % втрати професійної працездатності за захворюванням ХОЗЛ безстроково. У зв`язку з отриманням хронічного професійногозахворювання змінився його образ та якість життя, він відчуває задишку при незначному фізичному навантаженні, приступоподібний кашель, періодичні приступи задухи, запаморочення, загальну слабкість. Він уникає зустрічей з друзями, знайомими, не може перебувати у переповненому громадському транспорті, оскільки через задуху у нього виникає приступ кашлю, що привертає увагу оточуючих. Позивач вважає, що ушкодження його здоров`я виникло внаслідок неналежного виконання відповідачем вимог законодавства щодо створення та підтримання безпечних умов праці, що спричинило виникнення у позивача хронічних професійних захворювань. У зв`язку із отриманими професійними захворюваннями йому заподіяна моральна шкода, розмір якої позивач оцінює в 200 000 грн., яку просив стягнути з відповідача. Ухвалою суду від 04 грудня 2024 року судом відкрито провадження у справі та призначене розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою суду від 25 грудня 2024 року розгляд справи відкладено. 18 лютого 2025 року справу знято з розгляду, у зв`язку з перебуванням судді [PERSON] у нарадчій кімнаті. Представник відповідача скористався правом надання відзиву в якому вказав, що акт розслідування хронічного професійного захворювання позивача затверджений 10 грудня 2010 року підприємством ТОВ Криворіжшахтобуд. З підприємства відповідача [PERSON] був звільнений 20 липня 2000 року у зв`язку з переведенням на інше підприємство і у подальшому на інших підприємствах останній пропрацював 10 років до повного звільнення та встановлення йому групи інвалідності. Пдтвердження того, що [PERSON] був звільнений з ДП Східний ГЗК за п.2 ст.40 КзпП України у зв`язку з його невідповідністю займаній посаді або виконуваній роботі через стан здоров`я матеріали справи не містять. Також, матеріали справи не містять медичних висновків профільних інститутів, які б вказували на дану причину захворювання позивача, працюючи на підприємстві відповідача, а тому на думку ДП Східний ГЗК вимоги позивача є недоведеними. Крім того, відповідач вважає, що у даній справі відсутні правові підстави для визнання належним відповідачем ДП Східний ГЗК, оскільки право на відшкодування завданої умовами виробництва моральної шкоди, яка спричинила втрату професійної працездатності позивача, виникло у останнього вже після того як він був звільнений з ТОВ Криворіжшахтобуд у 2010 році. Враховуючи викладене, представник просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У відповідності до вимог ч.2\~ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач працював з 11 листопада 1983 року по 16 січня 1985 року на посаді підземного гірничого майстра Східного ГЗК, з 16 січня 1985 року по 24 березня 1987 року на посаді в.о. заступника начальника дільниці № 1 та заступником начальника дільниці № 1 РУ-3 Східного ГЗК, з 24 березня 1987 року по 01 липня 1988 року на посаді начальника дільниці № 1 Східного ГЗК, з 01 липня 1988 року по 12 січня 1993 року на посаді підземного гірничого нормувальника Східного ГЗК, з 09 січня 1997 року по 10 липня 2000 року - на посаді начальника відділу організації праці. 10 липня 2000 року звільнений по переводу до АТ Суха Балка п.5 ст.36 КзпП України (а.с.7-9). Актом №\~1\~розслідування хронічного\~професійного захворювання\~від 10\~грудня 2010\~року (за\~формою П-4),\~проведеного на\~ТОВ Криворіжшахтобуд,\~встановлено обставини\~виникнення хронічного\~професійного захворювання\~позивача,\~а саме:\~працюючи в\~ТОВ Криворіжшахтобуд\~підземним гірничим\~нормувальником з\~01.04.2010\~року по\~теперішній час\~виконував роботи\~які в\~38-71,4\~%\~зайнятості,\~характеризувалися умовами\~запиленості повітря\~робочої зони,\~що перевищувала\~ГДК,\~внаслідок мавших\~місце випадків\~порушення нормативів\~провітрювання гірничих\~виробок і\~не застосування\~засобів пилоподавлення. Працюючи попередні роки трудового стажу в РУ-3 і Смолінського РУ Східного гірничозбагачувального комбінату підземним гірничим майстром з 11.11.1983 року по 16.01.1985 року, в.о. підземного заступника та підземним заступником начальника дільниці з 16.01.1985 року по 24.03.1987 року, підземним начальником дільниці з 24.03.1987 року по 01.07.1988 року, підземним гірничим нормувальником з 01.07.88 року по 18.01.1993 року, начальником відділу організації праці з підземними умовами праці з 09.01.1997 року по 10.07.2000 року; в шахтобудівельному управлінні ВАТ Суха Балка підземним гірничим нормувальником з 24.07.2000 року no 31.03.2010 року, [PERSON] , згідно інформаційної довідки про його умові праці, підготовленої Смолінською СЕС № 26 від 12.07.2010 року та санітарно-гігієнічної характеристики його умов праці, підготовленої Жовтневою районною СЕС № 63 від 17.05.2010 року, виконував роботи, які також характеризувались запиленістю робочої зони, що перевищувала ГДК (а.с.10-11). З пункту 18 Акту № 1 розслідування хронічного професійного захворювання від 10 грудня 2010 року (за формою П-4), вбачається, що причиною виникнення хронічного професійного захворювання є робота на протязі 22 років 10 місяців в умовах запиленості повітря робочої зони, що перевищувала ГДК: запиленість повітря робочої зони пил з вмістом вільного кремнію діоксиду кристалічного від 10 до 70 % складала 4,7-7,4 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3. Згідно довідки МСЕК від 15 грудня 2010 року позивачу первинно встановлено 10 % втрати працездатності з 13 грудня 2010 року по 01 січня 2012 року з переоглядом 21 грудня 2011 року (а.с.32). Згідно довідки МСЕК від 08 грудня 2011 року позивачу повторно встановлено 10 % втрати працездатності по ХОЗЛ з 01 січня 2012 року безстроково (а.с.12). У зв`язку з отриманим професійним захворюванням позивач неодноразово звертався до закладів медичного лікування, що підтверджується наявним в матеріалах справи виписками із медичної карти стаціонарного хворого (а.с.16-20). Судом встановлено, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст.ст.153,\~237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди. Згідно\~статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до\~статті 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.\~Статтею 173 КЗпП України\~закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Згідно частин 1,3\~статті 13 Закону України Про охорону праці, роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 237-1 КЗпП України\~передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 також роз`яснив про право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). У відповідності зі ст.ст\~23,\~1167 ЦК України, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві або внаслідок профзахворювання виражається, зокрема, у фізичному болі, душевних стражданнях, які він поніс у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок отримання ним професійного захворювання. Суд вважає доведеним факт спричинення позивачу моральної шкоди у зв`язку з втратою останнім працездатності, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. Окрім того, наявний причинний зв`язок між виникненням професійних захворювань у [PERSON] та діями відповідача. Вирішуючи питання про покладення відповідальності за завдану позивачу моральну шкоду на відповідача, суд виходить з того, що професійне захворювання виникло у позивача під час його роботи саме на підприємстві відповідача, що підтверджується копією Акта розслідування хронічного професійного захворювання № 1 від 10 грудня 2010 року (за формою П-4), що міститься в матеріалах справи. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 15 червня 2020 року у справі № 212/3137/17-ц зазначив, що невиконання роботодавцем обов`язку по забезпеченню безпечних і здорових умов праці, яке мало наслідком виникнення у позивача професійного захворювання, втрати працездатності й встановлення інвалідності, є підставою для відшкодування роботодавцем (його правонаступником) заподіяної працівнику моральної шкоди. У зв`язку з тим, що відповідно до положень\~ст.237-1 КЗпП України\~відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, пов`язаного з виробництвом, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Так, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду. Отриманим професійним захворюванням позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються його нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки він постійно відчуває стійкий біль та інші негативні наслідки. У зв`язку з вищевикладеним, суд вважає що матеріали справи містять достатньо доказів щодо спричинення позивачу моральної шкоди в результаті ушкодження здоров`я. Тому суд відкидає посилання представника відповідача на те, що позивачем не було доведено завдання йому моральних страждань через спричинене йому професійне захворювання. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, постійний характер страждань позивача, який переносить постійний фізичний дискомфорт, обмежений в можливості звичайних повсякденних занять та активному спілкуванні, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, де виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності у розмірі 10 %, періоду роботи на підприємстві відповідача у шкідливих умовах праці, судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода, тому суд вважає необхідним призначити позивачу компенсацію з відповідача в розмірі 50 000 грн. без урахування утримання з такої суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точного мірила майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Окрім того, з урахуванням результату розгляду справи, яким позовні вимоги задоволені частково, враховуючи приписи п.2 ч.1\~ст.5 Закону України Про судовий збір\~та\~статті 141 ЦПК України,суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави у сумі 1211,20 грн.

Outcome: partial