Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

23 вересня 2024 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача [PERSON] із вимогою про поділ спільного майна подружжя (а. с. 1-3). В обґрунтування позову зазначає, що з 01 лютого 1997 року вона перебувала в шлюбі з відповідачем, однак їх спільне життя не склалося, тому з жовтня 2023 року вони припинили спільне проживання, а вона звернулася до РАЦС із заявою про розірвання шлюбу. Вказує, за час перебування в шлюбі вони з відповідачем придбали автомобіль марки Honda HR-V, 2019 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , сірого кольору, об`єм двигуна 1799 см3, VIN [NUMBER] , який зареєстровано за нею. Стверджує, що вона з відповідачем не може досягнути домовленості про укладення договору про поділ спільної сумісної власності подружжя тому вона змушена звернутися з даним позовом до суду. При цьому зазначає, що оскільки автомобіль, який є предметом поділу, завжди знаходився у користуванні відповідача, він здійснював його покупку, займається його ремонтом та обслуговуванням, то вона не претендує на автомобіль, тим більше, що сама за кермо не сідає, бо погано кермує. Тому прохає суд визнати автомобіль спільною сумісною власністю подружжя та отримати грошову компенсацію частини його ринкової вартості у сумі 294017 гривень 50 копійок, яку прохає суд стягнути на її користь з відповідача визнавши за ним право власності на автомобіль. Ухвалою суду від 27 вересня 2024 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 11 годину 04 листопада 2024 року (а. с. 22), копія якої надіслана учасникам справи до відома 27 вересня 2024 року за вихідним № 23588/24-вих/2/204/3710/24 (а. с. 23). 01 листопада 2024 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву (а. с. 46 та на звороті). В обґрунтування відзиву зазначає, що дійсно він з позивачкою перебував у шлюбі, в якому ними було придбано автомобіль Honda HR-V, 2019 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , сірого кольору, об`єм двигуна 1799 см3, VIN [NUMBER] , який зареєстровано за позивачкою. Стверджує, що автомобіль завжди знаходився в його користуванні, він ніс витрати по його ремонту та обслуговуванню. Вказує, що заявлена вартість автомобіля є завищеною, бо визначена без урахування того, що автомобіль був у ДТП та мав капітальний ремонт. Зазначає, що оскільки з позивачкою було важко домовитися про компенсацію за автомобіль, то він не заперечує проти його поділу та згоден сплатити їй за нього гроші, але зменшивши заявлену суму 294017 гривень 50 копійок на 50000 гривень, оскільки він несе витрати на його утриманні та ремонт, а судові витрати покласти на позивачку. Протокольною ухвалою суду від 04 листопада 2024 року відзив відповідача судом не прийнято через не виконання ним вимог п. 2 ст. 191 ЦПК України (а. с. 76-78). 04 листопада 2024 року на адресу суду надійшла заява представника [PERSON] та [PERSON] адвоката Тарасевича С.В., про вступ у справу у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору (а. с. 47-74). В обґрунтування заяви зазначено, що вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2023 року у кримінальному провадженні № 12022040000000544 (справа № 205/1311/23) позивачку [PERSON] було визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено їй основне покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років та додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 роки. Крім того, частково задоволено цивільний позов [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] та ТОВ «Страхова група «Оберіг», стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 400 000 гривень та, з 220 000 гривень на користь [PERSON] . Вказано, що вироком Дніпровського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2023 року щодо [PERSON] за ч. 2 ст. 286 КК України, скасовано в частині призначення покарання та ухвалено новий вирок, яким [PERSON] призначено покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, із застосуванням положень ст. 69 КК України, у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 (два) роки. В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін. Зазначає, що 22 січня 2024 року постановою державного виконавця Другого Правобережного відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було відкрито виконавче провадження № 73927133 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди у сумі 220\~000 гривень, 25 січня 2024 року постановою державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було відкрито виконавче провадження №73920007 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди у сумі 400 000 гривень. 19 лютого 2024 року вказані виконавчі провадження №№73927133 та 73928007 об`єднано у зведене виконавче провадження № 74203285. Зазначає, що зі змісту позовної заяви вбачається, що сторони розірвали шлюб в жовтні 2023 року, натомість під час перегляду вироку Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2023 року у кримінальному провадженні № 12022040000000544 в апеляційній та касаційній інстанціях, який відбувався в грудні 2023 року та травні 2024 року відповідно, [PERSON] наполягала в тому, що вона не може відбувати покарання у вигляді позбавлення чи обмеження волі, оскільки її чоловік - [PERSON] потребує і постійного догляду. Тому вважає, що маючи вже розірваний шлюб із відповідачем у жовтні 2023 року, [PERSON] продовжувала маніпулювати необхідністю його догляду, з метою уникнення покарання. З цих підстав, вважає, що поведінка позивачки, а також фіктивне розірвання шлюбу між сторонами, свідчить про недобросовісність її намірів, а поділ майна подружжя має на меті, в першу чергу, уникнення [PERSON] своїх зобов`язань перед стягувачами у виконавчому провадженні. Стверджував, що даний позив є фраудаторним. Тому прохав суд залучити його довірителів до участі у справі у якості третіх осіб без самостійних вимог щодо предмету спору. 09 грудня 2024 року на адресу суду надійшли заперечення представниці позивачки адвокатки Ромашко Ю.М. на заяву щодо залучення третіх осіб (а. с. 83-84 та на звороті). В обґрунтування\~заперечень зазначила,\~що,\~по-перше,\~заява подана\~з порушенням\~строків її\~подання,\~а по-друге,\~з її\~змісту не зрозуміло, на боці якої сторони бажають вступити у справу [PERSON] та [PERSON] , позивачки чи відповідача та на користь кого бажають, щоб було ухвалено судове рішення. Крім того, зазначає, що не можна покладати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, будь-які матеріально-правові обов`язки, а також встановлювати чи захищати їх права, тобто винести рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб. Стверджує, що погашення боргу перед [PERSON] та [PERSON] , позивачкою здійснюється регулярно і щомісячно, оскільки звернено стягнення на її заробітну плату. Крім того, вказує, що вона намагається добровільно перераховувати кошти понад та окрім утримань із заробітку, при цьому є інвалідом 2 групи, а відтак не можна погодитись із доводом адвоката, що позов вчиняється на шкоду кредиторам для уникнення, сплати та виконання судового рішення про стягнення коштів. Вважає, що заявлений позов не може підпадати під категорію фраудаторного правочину. Також вважає, що не може бути задоволено клопотання про залучення [PERSON] та [PERSON] третіми особами у цій справі, бо це може привести до втручання в особисте і сімейне життя колишнього подружжя, що призведе до порушення їх прав на особисте життя. Тому прохає суду у задоволенні клопотання адвоката Тарасевича С.В. про залучення у справу № 204/9233/24 третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] та [PERSON] відмовити. Протокольною ухвалою суду від 12 грудня 2024 року відмовлено у залученні в участі третіх осіб у справі [PERSON] та [PERSON] (а. с.87-89). У судовому засіданні представниця позивачки адвокатка Ромашко Ю.М., позовні вимоги підтримала, прохала суд їх задовольнити, обґрунтування надала аналогічні тексту позовної заяви. У судовому засіданні відповідач не заперечував щодо часткового задоволення позовних вимог шляхом стягнення з нього компенсації частини ринкової вартості автомобіля, при цьому зменшивши її розмір на 50000 гривень, оскільки він несе витрати на утримання спільного майна та, визнавши за ним право власності на авто. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачка та відповідач з 01 лютого 1997 перебувають у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 01 лютого 1997 року (а. с. 11). Шлюб між сторонами, на дату розгляду справи, не розірвано. У шлюбі, 06 червня 2022 року, сторонами було придбано транспортний засіб Honda HR-V, 2019 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , сірого кольору, об`єм двигуна 1799 см3, VIN [NUMBER] , який зареєстровано за позивачкою, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а. с. 12 та на звороті). Зі звіту про незалежну оцінку ринкової вартості транспортного засобу Honda HR-V, державний реєстраційний номер [NUMBER] (а. с. 13-19) вбачається, що ринкова вартість автомобіля становить 588035 гривень. Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2023 року у кримінальному провадженні № 12022040000000544 (справа № 205/1311/23) позивачку [PERSON] було визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено їй основне покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років та додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 роки. Також вказаним вироком, частково задоволено цивільний позов [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] та ТОВ «Страхова група «Оберіг», стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 400 000 гривень та, з 220 000 гривень на користь [PERSON] (а. с. 50-56). Вироком Дніпровського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2023 року, ухвалений щодо [PERSON] за ч. 2 ст. 286 КК України, скасовано в частині призначення покарання та ухвалено новий вирок, яким [PERSON] призначено покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, із застосуванням положень ст. 69 КК України, у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 (два) роки. В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін. Судом, з Єдиного державного реєстру судових рішень, встановлено, що постановою Верховного Суду від 01 травня 2024 року вирок Дніпровського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року у кримінальному провадженні № 12022040000000544 (справа № 205/1311/23) залишено без змін. 23 січня 2024 року постановою державного виконавця Другого Правобережного відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кравченка Є.С. було відкрито виконавче провадження № 73927133 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди у сумі 220\~000 гривень (а. с. 69). 25 січня 2024 року постановою державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сагайдаком В.А. було відкрито виконавче провадження №73920007 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди у сумі 400 000 гривень (а. с. 70). 19 лютого 2024 року постановою державного виконавця Другого Правобережного відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кравченка Є.С. вказані виконавчі провадження №№73927133 та 73928007 об`єднано у зведене виконавче провадження № 74203285 (а. с. 71). Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Приписами ст. 13\~ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 355 ЦК України визначено поняття і види права спільної власності. Так, зокрема, майно,\~що є\~у власності\~двох або\~більше осіб\~(співвласників),\~належить їм\~на праві\~спільної власності\~(спільне\~майно). Майно\~може належати\~особам на\~праві спільної\~часткової або\~на праві\~спільної сумісної\~власності. Право\~спільної власності\~виникає з\~підстав,\~не заборонених\~законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Приписами ч.\~ч.\~1,\~2\~ст.\~356\~ЦК України\~встановлено,\~що власність\~двох чи\~більше осіб\~із визначенням\~часток кожного\~з них\~у праві\~власності є\~спільною частковою\~власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Згідно з\~вимогами ч.\~ч.\~1,\~2\~ст.\~357\~ЦК України,\~частки у\~праві спільної\~часткової власності\~вважаються рівними,\~якщо інше\~не встановлено\~за домовленістю\~співвласників або\~законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного зі співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Тобто частка у праві спільної часткової власності встановлюється за домовленістю сторін або за законом, але з урахуванням вкладу кожного з них у його придбанні. Нормами ч.\~1\~ст.\~368\~ЦК України\~визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 368 ЦК України, суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Згідно з вимогами ч. ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом . Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Нормами ст.\~370\~ЦК України\~визначено порядок\~виділу частки\~із майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності.\~Так,\~зокрема,\~співвласники мають\~право на\~виділ у\~натурі частки\~із майна,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~крім випадків,\~установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Чинним законодавством України встановлюється режим спільної сумісної власності щодо майна, нажитого подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно з приписами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. За змістом статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Так, приписами ч. ч. 1 та 2 ст. 73 СК України передбачено, що за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц вказав, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу і накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси позикодавця і направлений на недопущення стягнення заборгованості за договором позики за рахунок майна боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. У справі, що розглядається, встановлено, що на момент звернення позивачки до суду з позовом про поділ майна подружжя на виконані у Другого Правобережного\~відділу державної\~виконавчої служби\~у Чечелівському\~та Новокодацькому\~районах міста\~Дніпра Південного\~міжрегіонального управління\~Міністерства юстиції\~(м.\~Одеса)\~знаходиться зведене\~виконавче провадження\~ВП №\~73927133 з примусового виконання виконавчого листа № 205/1311/23 про стягнення зі [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди у сумі 220000 гривень та на користь [PERSON] моральної шкоди у сумі 400000 гривень. З огляду\~на викладене,\~врахувавши відсутність\~фактичного спору\~між подружжям\~про поділ\~майна,\~зважаючи на\~подання позову\~після відкриття\~виконавчого провадження\~та наявність\~невиконаного [PERSON] \~вироку Ленінського\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська від\~27\~вересня 2023\~року в\~частині стягнення\~моральної шкоди\~на користь\~ [PERSON] \~та [PERSON] ,\~суд дійшов\~переконливого висновку\~про те,\~що поділ майна подружжя у даній справі використовується позивачкою та відповідачем для уникнення сплати боргу позивачкою, як боржником за вимогами про стягнення моральної шкоди та виконання вироку суду. Зважаючи на\~викладене,\~суд дійшов\~висновку про\~відмову у\~задоволенні позову\~ [PERSON] про поділ майна подружжя в обраний позивачкою спосіб у зв`язку з тим, що у разі поділу майна будуть порушені права та інтереси стягувачів [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. На підставі приписів ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог позивачці відмовлено, судовий збір не відшкодовується. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed