Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-05 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю. В обґрунтування позову посилаючись на те, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 грудня 2011 року. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . У шлюбі, сторони придбали наступне майно: домоволодіння [ADDRESS] , загальною площею 280,7 кв.м.; автомобіль марки «TOYOTA», модель «RAV-4 HYBRID», державний номерний знак [NUMBER] ; автомобіль марки «HYUNDAI», модель «SANTA FE», державний номерний знак [NUMBER] . Позивач зазначає, що домоволодіння [ADDRESS] , загальною площею 280,7 кв.м. вперше було придбано на підставі Договору купівлі-продажу від 03.12.2013, де продавцем був позивач, а покупцем була його бабуся [PERSON] . Дане домоволодіння було придбано за особисті кошти позивача, які він отримав після продажу своєї квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Надалі, сторони проживали однією сім`єю, позивач мав постійний заробіток, оскільки є практикуючим адвокатом. У 2021 році сторони вирішили оформити домоволодіння на відповідача, перебуваючи у шлюбі. Отже, будинок придбано під час шлюбу та він є спільною сумісною власністю подружжя. Автомобіль марки «TOYOTA», модель «RAV-4 HYBRID», державний номерний знак [NUMBER] було придбано у 2007 році, коли позивач перебував у шлюбі з першою дружиною [PERSON] . Надалі у 2021 році, автомобіль було переоформлено на відповідача, під час перебування сторін у шлюбі. Крім того. автомобіль марки «HYUNDAI», модель «SANTA FE», державний номерний знак [NUMBER] було придбано у 2021 році та оформлено на відповідача, таким чином, всі вищеперераховане майно, є спільною сумісною власністю подружжя. У зв`язку з чим позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд визнати домоволодіння [ADDRESS] , загальною площею 280,7 кв.м.; автомобіль марки «TOYOTA», модель «RAV-4 HYBRID», державний номерний знак [NUMBER] ; автомобіль марки «HYUNDAI», модель «SANTA FE», державний номерний знак [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та стягнути з відповідача за первісним позовом на користь позивача судові витрати. Не погодившись з первісним позовом, відповідач за первісним позовом [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просить визнати домоволодіння [ADDRESS] , загальною площею 280,7 кв.м.; автомобіль марки «TOYOTA», модель «RAV-4 HYBRID», державний номерний знак [NUMBER] особистою приватною власністю [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки «HYUNDAI», модель «SANTA FE», державний номерний знак [NUMBER] в порядку поділу майна подружжя. В обґрунтування зустрічного позову, посилаючись на те, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 грудня 2011 року. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 жовтня 2022 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується рішенням суду. Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно будинок [ADDRESS] належить [PERSON] в цілому на підставі договору купівлі-продажу №960 від 23.12.2021 року. Відповідно до абзацу 4 пункту 8 вказаного договору зазначено, що предмет цього договору набувається покупцем в її особисту приватну власність, що підтверджується заявою чоловіка [PERSON] , підпис якого на його заяві, посвідчено 23.12.2021 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л. та зареєстровано в реєстрі під №959, де зазначено, що придбання предмету цього договору здійснюється за власні кошти його дружини [PERSON] . Отже, спірне домоволодіння придбано [PERSON] за особисті кошти та є особистою приватною власністю останньої. Так, за період шлюбу, сторонами було придбано рухоме майно, а саме: автомобіль марки «TOYOTA», модель «RAV-4 HYBRID», державний номерний знак [NUMBER] та автомобіль марки «HYUNDAI», модель «SANTA FE», державний номерний знак [NUMBER] . Виходячи з вищезазначеного, позивач за зустрічним позовом просить суд визнати домоволодіння [ADDRESS] , загальною площею 280,7 кв.м.; автомобіль марки «TOYOTA», модель «RAV-4 HYBRID», державний номерний знак [NUMBER] особистою приватною власністю [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки «HYUNDAI», модель «SANTA FE», державний номерний знак [NUMBER] в порядку поділу майна подружжя. Ухвалою відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. У судове засідання позивач не з`явився, надавши заяву про слухання справи у його відсутність. На задоволені первісного позову наполягав. Просив суд відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, надавши заяву про слухання справи у її відсутність, проти задоволення первісного позову заперечувала, на задоволенні зустрічної позовної заяви наполягала. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у них докази та надавши їм належну оцінку, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК Українизавданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частинами першою та другою статті 10\~ЦПК Українисуд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 грудня 2011 року. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 жовтня 2022 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується рішенням суду. Як, зазначає позивач за первісним позовом, що у шлюбі, сторони придбали наступне майно: домоволодіння [ADDRESS] , загальною площею 280,7 кв.м.; автомобіль марки «TOYOTA», модель «RAV-4 HYBRID», державний номерний знак [NUMBER] ; автомобіль марки «HYUNDAI», модель «SANTA FE», державний номерний знак [NUMBER] . Однак, відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно будинок [ADDRESS] належить [PERSON] в цілому на підставі договору купівлі-продажу №960 від 23.12.2021 року. Відповідно до абзацу 4 пункту 8 вказаного договору зазначено, що предмет цього договору набувається покупцем в її особисту приватну власність, що підтверджується заявою чоловіка [PERSON] , підпис якого на його заяві, посвідчено 23.12.2021 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Г.Л. та зареєстровано в реєстрі під №959, де зазначено, що придбання предмету цього договору здійснюється за власні кошти його дружини [PERSON] . Отже, спірне домоволодіння придбано [PERSON] за особисті кошти та є особистою приватною власністю останньої. Так, за період шлюбу, сторонами було придбано нерухоме майно, а саме: автомобіль марки «TOYOTA», модель «RAV-4 HYBRID», державний номерний знак [NUMBER] та автомобіль марки «HYUNDAI», модель «SANTA FE», державний номерний знак [NUMBER] , що підтверджується матеріалами справи. Статтею 51 Конституції України\~закріплено, що кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8\~СК України, власність у сім`ї існує y двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Згідно із\~статтею 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною першою\~статті 61 СК України\~об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17-ц (провадження N 14-325цс18) зроблено висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічні висновки Верховний Суд зробив у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження N 61-13953св19), у якій також зазначив, що законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження №61-13953св19) Верховний Суд вказав, що статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи норму\~статті 60 СК України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У постанові від 25 травня 2020 року у справі N 347/955/16 (провадження N 61-44843св18) Верховний Суд звернув увагу на те, що у\~статті 60 СК України\~встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Подібні висновки щодо презумпції належності майна, придбаного в період шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя та щодо розподілу тягаря доказування на спростування цієї презумпції викладено в інших постановах, на які посилається заявник в касаційній скарзі, зокрема в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі N 6-843цс17, у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 646/6271/16-ц (провадження № 61-34723св18), від 06 лютого 2018 року; у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року; у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), від 10 червня 2020 року; у справі № 454/2786/17-ц (провадження № 61-975св20). Судова практика з вирішення зазначених питань є усталеною. Відповідно до\~статті 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з положеннями частини другої статті\~12, частиною першою, шостою статті\~81 ЦПК України\~учасника справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Відповідно до частини першої\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті\~77, частина друга статті\~78 ЦПК України). Відповідно до\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: approved