Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

У лютому 2025 року [PERSON] , в інтересах якого діє представник адвокат Рішко С. І., звернувся до суду з позовом до Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. Позовна заява обґрунтована тим, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , яка доводилася йому рідною тіткою по материнській лінії та була зареєстрована і постійно проживала у будинку [ADDRESS] . На день її смерті разом із нею ніхто не проживав та не був зареєстрований, а також [PERSON] у шлюбі не перебувала та дітей не мала. Зазначав, що 03 листопада 2014 року секретарем Лозянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області було посвідчено заповіт [PERSON] за реєстровим номером 21, згідно з яким вона все своє майно заповідала йому, про що також свідчить інформаційна довідка зі Спадкового реєстру № 79763303 від 21.01.2025 і чинність заповіту [PERSON] від 03.11.2014. 23 січня 2017 року у визначений ст. 1270 ЦК України строк він як спадкоємець за заповітом звернулася був до державного нотаріуса Міжгірської державної нотаріальної контори Міжгірського району Закарпатської області Дунаєвої О. І. з заявою про прийняття спадщини до майна померлої [INFO] [PERSON] і, як наслідок, цього ж дня цим державним нотаріусом було зареєстровано спадкову справу за № 02-2017. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на цілу частку у праві власності на спадковий будинок, яку він успадкував як спадкоємець за заповітом. Указував і на те, що 12 лютого 2025 року він звернувся до державного нотаріуса Дунаєвої О. І. із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину до майна померлої [INFO] [PERSON] , а саме на спадковий будинок. При цьому, як було встановлено нотаріусом, він прийняв спадщину за майном померлої [INFO] [PERSON] як спадкоємець за заповітом шляхом подання заяви про прийняття спадщини в установлений законом строк, ніхто інший із заявами про прийняття спадщини чи про відмову від прийняття спадщини в установлений законом строк не звертався, рішення суду щодо продовження строку для прийняття спадщини за майном померлої [PERSON] до Міжгірської держнотконтори не надходили. Проте постановою від 12.02.2025 за № 40/02-31 державний нотаріус Дунаєва О. І., з посиланням на норми Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мінюсту від 22.02.2012 № 296/5, відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадковий будинок із підстави відсутності у спадковій справі та у спадкоємця правовстановлюючих документів на цей будинок та відсутності інформації в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності щодо цього будинку. Ці обставини і стали підставою для його звернення до суду з даним позовом. Посилаючись на наведені вище обставини просив суд визнати за ним у порядку спадкування за заповітом до майна померлої [INFO] [PERSON] , 1927 року народження, право власності на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами у [ADDRESS] . Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 17 лютого 2025 року відкрито провадження у справі за цим позовом [PERSON] у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.29, 30). Своїм правом подати відзив на позовну заяву [PERSON] відповідач Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області не скористалася. У підготовче засідання позивач [PERSON] та його представник адвокат Рішко С. І. не з`явилися, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання були належним чином повідомлені. Водночас представником позивача [PERSON] адвокатом Рішком С. І. подано до суду 10 березня 2025 року заяву, в якій він просив розглянути цю справу без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Представниця відповідача Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області Печкан В. В. у підготовче засідання також не з`явилася, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання була належним чином повідомлена, проте подала до суду 4 березня 2025 року заяву, в якій зазначила, що Міжгірська селищна рада позовні вимоги [PERSON] визнає і не заперечує щодо їх задоволення та просила розглянути дану справу без участі представника відповідача за наявними у справі матеріалами. За положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Як кореспондує ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. З огляду на наведене вище суд уважає за можливим розглянути цю справу за відсутності сторін за наявними матеріалами, які є достатніми для ухвалення законного та обґрунтованого рішення суду. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~247\~ЦПК\~України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини у даній справі та об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, суд зазначає таке. Судом установлено,\~що [INFO] померла [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про її смерть серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Лозянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 24.10.2016 за актовим записом № 18 (а.с.12). За життя [PERSON] склала заповіт, який посвідчений 03 листопада 2014 року секретарем виконавчого комітету Лозянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області Болехан І. М. і зареєстрований у реєстрі за № 21, відповідно до якого [PERSON] на випадок своєї смерті зробила заповітне розпорядження, а саме все своє майно, яке буде належати їй за законом та по праву на день смерті (житловий будинок з надвірними будовами, земельні ділянки, грошові вклади та інше) заповіла [PERSON] /позивачу/, [INFO] (а.с.13). Відповідно до\~довідки\~від\~23.01.2017\~№\~11,\~виданої\~виконкомом\~Лозянської сільської\~ради Хустського\~району\~Закарпатської\~області,\~померла\~ [INFO] \~ [PERSON] ,\~1927\~року\~народження,\~була\~постійною мешканкою\~ [ADDRESS] .\~Разом\~із\~нею на\~день\~її\~смерті ніхто\~не проживав,\~вона заміжня\~не була,\~дітей не\~мала (а.с.14). Згідно з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за № 79763303, наданої 21.01.2025 державним нотаріусом Міжгірської державної нотаріальної контори, то у Спадковому реєстрі є інформація щодо наявності заповіту, складеним [PERSON] , який є чинним (а.с.15). Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 23.01.2017 за № 46505185 Міжгірською державною нотаріальної конторою було зареєстровано 23 січня 2017 року спадкову справу за № 60136079 за спадкодавицею [PERSON] (а.с.16). Постановою державної нотаріуски Міжгірської державної нотаріальної контори Хустського району в Закарпатській області Дунаєвою О. І. за вих. № 40/02-31 від 12.02.2025 у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом до майна померлої [INFO] [PERSON] відмовлено у зв`язку з відсутністю правоустановчих документів на житловий будинок з господарськими будівлями у [ADDRESS] , а також через відсутність інформації в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності щодо нерухомого майна (а.с.17). Із виписки з погосподарської книги, виданої Лозянським старостинським округом Міжгірської селищної Хустського району Закарпатської області від 23.04.2024 вбачається, що [PERSON] , яка померла [INFO] , була постійною мешканкою [ADDRESS] і згідно погосподарської книги № 2 дійсно закріплений особовий рахунок [NUMBER] . Перенумерація будинків на території сільської ради проводилась. Померла [PERSON] , [INFO] , дійсно була власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначений житловий будинок побудований орієнтовано в 1960 році на земельній ділянці площею 0,06 га. Свідоцтво на право власності на зазначений житловий будинок сільською радою не видавалося (а.с.18). Відповідно до технічного паспорту від 10.05.2024 на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , то цей будинок має загальну площу 37,83 кв. м (а.с.19-23). Відповідно до довідки КП «Міжгірської БТІ» за №14 від 09.10.2024, яка видана [PERSON] , то станом на 31.12.2012 право власності на житловий будинок [ADDRESS] не зареєстровано (а.с.24). Як видно з довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості, а саме житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 37,83 кв. м, то станом на дату формування довідки 08.10.2024 вартість оціночного цього об`єкту нерухомого майна становить 582\~634,07 гривень (а.с.25-27). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Положеннями ст. 1217 ЦК Україна передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до приписів ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України). Частиною першою ст. 1221 ЦК України регламентовано, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Як кореспондує ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частини 1, 5 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно зі ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Положеннями ч. 1 ст. 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Відповідно до підпунктів 4.12, 4.16, 4.19 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відмова нотаріуса у видачі відповідного свідоцтва не припиняє права спадкоємця на отримання спадщини та його право в такому випадку підлягає судовому захисту. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом у погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи, до яких, зокрема законодавцем віднесено визнання права. Право на обрання способу захисту своїх прав та законних інтересів (нотаріальний чи судовий) належить виключно особі і не може бути обмежене з формальних міркувань. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland\~v.\~the\~United\~Kingdom). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини» (Salman v. Turkey, заява № 21986/93, п. 100, ECHR 2000-VII). Отже, з огляду на наведене вище, а також ураховуючи на визнання позову відповідачем, не порушення прав інших осіб, суд доходить висновку, що позивач довів поза розумним сумнівом належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку між собою достатніми доказами свої вимоги, а відтак позов підлягає до задоволення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення\~(SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved