Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

Стислий зміст позовних вимог та їх обґрунтування 31.01.2025 [PERSON] звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про набуття права власності на чуже нерухоме майно через набувальну давність на частини квартири [ADDRESS] . Аргументує свої вимоги тим, що позивач є власником 2-кімнатної квартири [ADDRESS] , на підставі договору довічного утримання № 4-1015, зареєстрованого 22.09.2011 7-ю Харківською державною нотаріальною конторою, що підтверджується відомостями з державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 20.11.2024. У 2021 [PERSON] , з яким було укладено договір довічного утримання, помер і позивач вирішив продати квартиру та під час продажу, у нотаріуса, з`ясувалося, що позивач не є єдиним власником, а володіє громадянин [PERSON] , який набув її за рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова 12.04.2004. [PERSON] був батьком дружини громадянина [PERSON] з яким укладено вище згаданий договір довічного утримання. [PERSON] у квартирі не проживав, відносин з [PERSON] не підтримував та помер ще [INFO] . При укладанні договору довічного утримання позивач знав, що у [PERSON] та [PERSON] , як спадкоємців після смерті [PERSON] (дружини та дочки, відповідно) у 2001, була домовленість; [PERSON] не буде претендувати саме на частину спадщини у виді квартири, а [PERSON] на половину будинку по [ADDRESS] , який теж увійшов у спадкову масу після смерті дружини. Про те, що [PERSON] порушив умови домовленості та отримав право власності на спадщину квартири за рішенням суду, позивач не знав і був впевнений, що [PERSON] є власником усієї квартири. Позивач, постійно проживаючи у квартирі [ADDRESS] , будучи власником частини, добросовісно заволодів частини квартири, яка йому не належить. Позивач заволодів і продовжує відкрито, безперервно володіти чужим нерухомим майном більше ніж 13 років. На протязі 13 років позивач, сплачує комунальні платежі та підтримує житловий стан на площі всієї квартири. Про рішення суду, яким було набуто право власності [PERSON] на частину квартири, позивач не знав і не міг знати, бо ніхто з цього приводу на протязі всього часу володіння квартирою до нього не звертався. Виклад позиції відповідача Відповідач правом подання відзиву на позовну заяву не скористався. 04.03.2025 надав до суду заяву, в якій вказав, що обставини, викладені у позові підтверджує та проти задоволення позовних вимог не заперечує. Також просив суд розглядати справу у його відсутність. Клопотання учасників справи та процесуальні дії у справі Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03.02.2025 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання 04.03.2025. Ухвалою суду від 04.03.2025 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті на 13.03.2025. У судовому засіданні 13.03.2025 представник позивача [PERSON] підтвердив та підтримав обставини позову та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, в якій зазначив, що не заперечує против задоволення позовних вимог. \~ \~ \~ \~ Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин [PERSON] є власником 2-кімнатної квартири [ADDRESS] , на підставі договору довічного утримання № 4-1015, зареєстрованого 22.09.2011 7-ю Харківською державною нотаріальною конторою, укладеного між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 14-15), що також підтверджується відомостями з державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 20.11.2024 № 404546089 (а.с. 11). [INFO] [PERSON] , [INFO] , помер, що підтверджується свідоцтвом про смерті серії [NUMBER] від 30.11.2021. З витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 20.11.2024 № 404546089 також вбачається, що за рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.02.2004 справа № 2-1441 за [PERSON] визнано право власності на квартири [ADDRESS] . [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 31). Після його смерті спадкоємцем за законом стала його рідна сестра [PERSON] , але свідоцтва про право спадщини на частину квартири не отримала та право власності не зареєструвала, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 750/07 Шостої Харківської нотаріальної контори (а.с. 22-30). У зв`язку з чим, [PERSON] досі зазначений у реєстрі власників нерухомого майна (а.с. 11). Згідно свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого Курганською сільською радою Ледединського району Сумської області, [PERSON] померла [INFO] (а.с. 47). Згідно з заповітом, посвідченим секретарем Курганської сільської ради Лебединського району Сумської області від 06.09.2007 № 31, [PERSON] заповіла своє нерухоме майно сину [PERSON] (а.с. 48). Останній також не отримав свідоцтво про право на спадщину і не реєстрував право власності на квартири [ADDRESS] . Таким чином правонаступником [PERSON] та власником майна є [PERSON] , який в даному випадку є належним відповідачем у справі про визнання права власності за набувальною давністю. Посилаючись на те, що позивач відкрито, безперервно володів чужим нерухомим майном більше ніж 13 років, сплачував комунальні платежі та підтримував житловий стан на площі всієї квартири, а про рішення суду, яким було набуто право власності [PERSON] на частину квартири, йому не було відомо, [PERSON] звернувся до суду із вказаною позовною заявою про визнання права власності на чуже нерхоме майно за набувальною давністю, а саме на частину квартири [ADDRESS] . Застосування норм права, оцінка доказів та мотиви ухваленого рішення Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 1 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347св22) та від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20 (провадження № 61-5539св23). В ході судового розгляду справи та з пояснень представника позивача з`ясовано, що при спробі продажу квартири [ADDRESS] нотаріусом було повідомлено позивачу, що він не є єдиним власником даної квартири, а частиною квартири володіє громадянин [PERSON] , який набув її за рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.02.2024. (справа № 2-1442/2004). Як повідомив суду представник позивача, при укладанні договору довічного утримання позивач знав, що у [PERSON] та [PERSON] , як спадкоємців після смерті [PERSON] (дружини та дочки, відповідно) у 2001, була домовленість: [PERSON] не буде претендувати саме на частину спадщини у виді квартири [ADDRESS] , а [PERSON] на половину будинку по [ADDRESS] , який теж увійшов у спадкову масу після смерті дружини. Про те, що [PERSON] порушив умови домовленості та отримав право власності на спадщину квартири за рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.02.2004, позивач не знав і був впевнений, що [PERSON] є власником усієї квартири. Позивач, постійно проживаючи у квартирі [ADDRESS] , будучи власником частини, добросовісно заволодів частиною квартири, яка йому не належить. Позивач заволодів і продовжує відкрито, безперервно володіти чужим нерухомим майном більше ніж 13 років. На протязі 13 років позивач проживає, сплачує комунальні платежі та підтримує житловий стан на площі всієї квартири. Позивач в момент заволодіння частиною квартири, що йому не належить, діяв добросовісно, не вчиняв дій спрямованих на приховування від третіх осіб факту володіння, був впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи. За весь термін незаконного володіння до нього з цього приводу ніхто не звертався. Отже, враховуючи, що позивач добросовісно заволодів чужим майном і понад 10 років продовжує відкрито, безперервно користуватися ним, суд вважає за можливе визнати право власності за набувальною давністю. При цьому суд акцентує увагу на тому, що правонаступником [PERSON] та власником майна є [PERSON] , який в даному випадку є належним відповідачем у справі про визнання права власності за набувальною давністю, надав до суду заяву про визнання позову. Частиною 4 ст. 344 ЦК України передбачено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Враховуючи вищезазначене, встановивши, що визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю підлягає задоволенню. Розподіл судових витрат Згідно з ч. 1\~ст. 141 ЦПК України судовий\~збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що за подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1\~518,00 грн. (квитанція до платіжної інструкції № 48614736 від 31.01.2025). Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні не наполягав на стягненні судових витрат з відповідача, враховуючи визнання позову просив судові витрати понесені позивачем при розгляді справи залишити за позивачем.

Outcome: approved