Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-09 00:00:00

Представник [PERSON] адвокат Долгов А.Г. звернувся до суду із позовом до [PERSON] про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, визначення місця проживання, за участю третьої особи Служба у справах дітей Коблівської сільської ради. Позов обґрунтовано тим, що між позивачем - [PERSON] та відповідачем - [PERSON] 16.10.2010 було укладено шлюб, що зареєстрований Коблівською сільською радою Березанського району Миколаївської області за № 15. В період шлюбу народився син - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 27.01.2016 року шлюб між сторонами було розірвано і на початку березня 2021 року спільна малолітня дитина почала проживати на постійній основі з позивачем через домашнє насильство по відношенню до дитини з боку вітчима. 17.03.2021 на підставі заяви стягувача (відповідача) виконавче провадження про стягнення аліментів було закінчено. З того моменту і до теперішнього часу дитина проживає з батьком. [PERSON] навчається в Коблівському ліцеї Коблівської сільської ради Миколаївської області з 4 класу та був зарахований до навчання з 01.03.2021 року. Відповідно до характеристики, з боку родини - батько бере участь у житті сина, мати дитини в загалі не бере участь у його шкільному житті, не підтримує контакти зі школою. Відповідно до довідки Коблівської сільської ради Миколаївської області від 07.10.2024 № 1316 станом на 07.10.24 було проведено і складено комісією акт обстеження № 65 і було встановлено, що дійсно позивач самостійно займається вихованням та повним утриманням свого сина - [PERSON] . Мати дитини на протязі багатьох років проживає в іншій сім`ї, в телефонному режимі підтримує зв`язок з [PERSON] , але не займається його вихованням та утриманням. В подальшому батько планує самостійно виховувати та утримувати свого сина. Викладені обставини на думку сторони позивача свідчать про свідоме ухилення відповідача від виховання, утримання дитини, небажання виконувати свої батьківські обов`язки, а тому просять суд встановити факт самостійного виховання та утримання дитини, визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] з його батьком - [PERSON] . Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 12.11.2024 позовну заяву залишено без руху. 18.11.2024 до суду надійшла заява представника [PERSON] адвоката Долгова А.Г. про усунення недоліків. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 21.11.2024 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 21.01.2025 закрито підготовче провадження. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 12.02.2025 визнано обов`язковою явку відповідача [PERSON] у судове засідання. В судовому засіданні представник позивача адвокат Долгов А.Г. позов підтримав в повному обсязі та просив задовольнити, зазначивши, що існують всі підстави для задоволення позовних вимог. Відповідач [PERSON] позов визнала та пояснила, що вони з`ясували думку дитини і син захотів жити з батьком приблизно з початку 2021 року і вони цьому не перечили. З того часу син проживає з батьком, приїжджає по бажанню або просить щоб його забрали, вони підтримують телефонний зв`язок. Офіційно [PERSON] сина [PERSON] не утримує, але при можливості намагається щось надіслати, якісь кошти або речі. Син більше слухається [PERSON] , так як він підліток і батько має більший авторитет, тому відповідач вважає, що сину краще жити з батьком. Питання школи відповідач вирішує з [PERSON] . Представник Служби у справах дітей Коблівської сільської ради в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за їх відсутності за наявними в справі матеріалами. Суд, вислухавши представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Судом встановлено,\~\~що 16.10.2010 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. В період шлюбу [INFO] у сторін народився син - [PERSON] . Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 27.01.2016 року шлюб між сторонами було розірвано і на початку березня 2021 року спільна малолітня дитина почала проживати на постійній основі з позивачем, що не заперечується відповідачем. [PERSON] до теперішнього часу проживає з батьком, навчається в Коблівському ліцеї Коблівської сільської ради Миколаївської області. Відповідно до характеристики, з боку родини - батько бере участь у житті сина, мати дитини в загалі не бере участь у його шкільному житті, не підтримує контакти зі школою. Відповідно до довідки Коблівської сільської ради Миколаївської області від 07.10.2024 № 1316 станом на 07.10.24 було проведено і складено комісією акт обстеження № 65 і було встановлено, що позивач самостійно займається вихованням та повним утриманням свого сина - [PERSON] . Мати дитини на протязі багатьох років проживає в іншій сім`ї, в телефонному режимі підтримує зв`язок з [PERSON] , але не займається його вихованням та утриманням. Рішенням Южного міського суду Одеської області від 28.11.2024 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про припинення стягнення аліментів. Припинено з 14.10.2024 стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] . Рішенням Коблівської сільської ради Миколаївської області від 16.01.2025 № 11 затверджено висновок, згідно якого встановлено факт самостійного утримання та виховання дитини батьком [PERSON] , без участі матері [PERSON] , а саме малолітнього [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, судом встановлено, що малолітній син сторін [PERSON] , [INFO] , за спільною згодою дійсно постійно проживає з батьком [PERSON] , який займається його утриманням та вихованням. При цьому мати [PERSON] в телефонному режимі підтримує зв`язок з сином [PERSON] , при можливості намагається щось надіслати йому, якісь кошти або речі, іноді син приїжджає до матері. Питання школи матір вирішує з батьком сина [PERSON] . Відповідно до статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Принцип «найкращих інтересів дитини» є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії. Як визначено частиною першою\~статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»\~виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Згідно ч.6\~ст.12 Закону України "Про охорону дитинства", батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Суд звертає увагу, що батьки мають рівні обов`язки щодо виховання та утримання дітей, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою або шлюб між ними розірвано, а також незалежно від того, чи проживають батько чи мати разом з дітьми або окремо від дитини, що визначено\~ст. 141 Сімейного кодексу України. Статтею 150 Сімейного Кодексу України\~передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ч.4\~ст.155 СК України\~ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ч.1\~ст.157 СК України\~питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Проживання одного з батьків окремо від дитини не свідчить про те, що мати самоусунулась від виховання та утримання дитини, а проживання дитини з батьком не звільняє матір від її обов`язку виховувати та утримувати дитину. За не виконання, чи неналежне виконання обов`язків щодо виховання дітей батьки можуть бути притягненні до відповідальності. Частиною 1\~статті 164 СК України\~передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Статтею 165 СК України\~визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Встановлення факту самостійного виховання неповнолітньої дитини можливе в ході вирішення питання про позбавлення одного з батьків батьківських прав та встановлення обставин невиконання одним із батьків батьківських обов`язків. Оскільки [PERSON] не позбавлена батьківських прав щодо свого сина [PERSON] , вона зобов`язана виконувати обов`язки, які покладаються на неї, як на матір, вимогами законодавства України, зокрема\~ст. 150 СК України, а тому за вказаних обставин не можна вважати, що позивач є особою, яка самостійно виховує сина. Факт проживання відповідача в іншій сім`ї не звільняє [PERSON] , як матір малолітнього [PERSON] від обов`язку виховання та утримання її сина. У пунктах 74,75,81,84,87,88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 у справі №201/5972/22 вказано, що оскільки в\~СК України\~чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та\~не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.\~СК України\~не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15\~СК України\~«невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.\~У справі, яка переглядається, заявник просить установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.\~Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.\~Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою\~статті 15 СК України\~«невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.\~ Крім того, в уточненій позовній заяві представник позивача адвокат Долгов А.Г. зазначає, що позов поданий з метою оформлення документів, необхідних для отримання соціальної допомоги як батьку, що самостійно виховує дитину, реєстрації місця проживання дитини, вирішення інших питань щодо проживання та перебування дитини та захисту прав та інтересів дитини. Однак матеріали справи не містять жодних доказів, що вищевказані обставини кимось оспорюються або не визнаються. Приймаючи до уваги вищевикладені обставини, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] у цій частині та про відмову у їх задоволенні. Щодо вимоги позовної заяви визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] з його батьком [PERSON] суд зазначає наступне. Гарантоване\~статтею 55 Конституції України\~й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. При цьому позивач, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша\~статті 81 ЦПК України). У справі, яка переглядається, предметом спору є, зокрема, визначення місця проживання малолітньої дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 Сімейного кодексу України). У\~статті 141 СК України\~встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою\~статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно з абзацом першим частини першої\~статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо,\~не дійшли згоди\~щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Судом встановлено, що Малолітній [PERSON] з початку 2021 року проживає разом із батьком, а мати дитини як на час подання позову, так і під час розгляду справи в суді не заперечувала проти цього, більше того підтвердила, що сторони дійшли домовленості щодо проживання сина саме з позивачем. З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що мати та батько (сторони у справі), які проживають окремо, дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина [PERSON] , суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довів, що його права порушені, не визнані або оспорюються відповідачкою. Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах\~від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 (провадження № 61-1964св24), від 10 грудня 2024 року у справі №299/8679/23 (провадження № 61-14033св24).

Outcome: dismissed