Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-09 00:00:00

[PERSON] , діючи через представника - адвоката Матіко Станіслава Романовича, звернувся до Міжгірського районного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] посилається на те, що він з відповідачкою уклав шлюб 06 червня 2015 року, від якого у сторін народився неповнолітня дитина - син [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з тим, що спільне життя позивача з відповідачкою не склалось, почали виникати непорозуміння, сварки й конфлікти, сторони втратили взаємні почуття - їх спільне проживання однією сім`єю стало неможливим, а тому вони дійшли спільного висновку про необхідність розірвання шлюбу. Провадження у цій справі було відкрито ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 05 лютого 2025 року та визначено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Представником позивача [PERSON] - адвокатом Матіко С.Р. 14.02.2025 подано до суду клопотання про збільшення позовних вимог, згідно якого позивач просить визначити місце проживання [PERSON] ( [INFO] ) разом із батьком - [PERSON] на його самостійному вихованні та утриманні. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що спільна з відповідачем дитина - [PERSON] , проживає разом із позивачем який займається його одноосібним вихованням та утримання забезпечуючи йому належні умови проживання, виховання, навчання, комфорту та матеріально-побутових умов. [PERSON] відвідує Чопський ліцей Чопської міської ради Закарпатської області навчаючись у 2- Б класі, тобто по місцю проживання/реєстрації позивача. Крім іншого, будинок в якому [PERSON] проживає разом із своїм сином, облаштований всіма необхідними меблями та побутовою технікою створюючи належні умови для проживання [PERSON] . Сума доходів позивача є достатньою для забезпечення навчання дитини, необхідним фізичним та духовним розвитком, а за необхідності медичним доглядом і лікуванням яке також здійснюється по місцю проживання Позивача. У свою чергу відповідачка проживає окремо, спілкуючись із сином більший проміжок часу засобами телефонного зв`язку. [PERSON] являється інвалідом третьої групи, а розмір її доходу за 2024 рік склав 40 000 гривень 00 коп. вся сума з якої являється страховим відшкодування ТдВ «СК «Гардіан». Як відомо [PERSON] у Відповідача відсутні будь-які доходи у вигляді заробітної плати. Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 28.02.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник адвокат Матіко С.Р. не з`явилися, проте до суду подали письмову заяву про розгляд справи без їх участі. Подані позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять позов задовольнити за підставами, наведеними у позовній заяві В судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилася, про день та час розгляду справи була повідомленою судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, проте на адресу суду подано письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій вказує, що позовні вимоги [PERSON] вона визнає, не заперечує щодо обставин, які викладені у позовній заяві та просить прийняти визнання нею позову про розірвання шлюбу й визначення місця проживання їх малолітньої дитини. Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Міжгірської селищної ради в судове засідання не з`явився. Начальником Служби у справах дітей Міжгірської селищної ради Пискач Ю.І. до суду подано заяву про розгляд справи за відсутності представника органу опіки та піклування. В заяві посилаються на норми ст. 160 Сімейного кодексу України (ст. 160 СК України), додаткових клопотань, пояснень по справі не мають, самостійних вимог щодо предмета спору не заявляють. Відповідно до ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Всебічно дослідивши матеріали цивільної справи № 302/176/25, з`ясувавши всі обставини по справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд дійшов таких висновків. Суд встановив, що сторони по справі - [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який 06 червня 2015 року зареєстрований Саксаганським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровської області, відповідний актовий запис № 235, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Після реєстрації шлюбу прізвище дружини « [PERSON] » змінено на прізвище « [PERSON] ». Від шлюбу сторони мають одну малолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] ). Подружні стосунки між сторонами припинені по причині розбіжностей характерів та різних поглядів на життя, відсутністю взаєморозуміння, що в цілому призвело до втрати почуття любові та довіри один до одного та припинення шлюбних відносин, у зв`язку з чим позивач звертається до суду з даним позовом про розірвання шлюбу. Чинним законодавством України передбачено право подружжя на розірвання шлюбу за позовом одного із них на підставі рішення суду: зокрема, положеннями ст.104 ч.2, 105 ч. 3,110 ч.1 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Частинами 3 і 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст.111 СК України суд вживає заходи до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Враховуючи позиції сторін і обставини справи, суд уважає, що підстави для вжиття заходів до примирення відсутні. Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх неповнолітньої дитини, що мають істотне значення. З матеріалів справи слідує, що позивач [PERSON] наполягає на розірванні шлюбу, а відповідачка [PERSON] визнає позовні вимоги у повному обсязі, сторони підтверджують припинення спільного проживання й сімейних відносин і намірів продовжувати шлюб. Суд уважає, що за таких обставин відмова в розірванні шлюбу може мати ознаки примушенням позивача до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Подальше спільне подружнє життя і збереження шлюбу між сторонами суперечить їх інтересам, що має істотне значення. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вивчивши обґрунтування заявлених [PERSON] позовних вимог про розірвання шлюбу, суд доходить до висновку, що шлюб між сторонами не може бути збережений, оскільки обставини справи свідчать про те, що шлюб між сторонами фактично розпався, спільне життя подружжя і збереження сім`ї стало неможливим, шлюбні стосунки сторони не підтримують, та формальне існування шлюбу обмежує особисту свободу позивача й порушує його особисті інтереси, що мають істотне значення. Відтак суд доходить висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги в частині розірвання шлюбу є обґрунтованими й підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про призначення місця проживання дитини, суд доходить таких висновків. Частиною 4 статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За змістом ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Зі змісту ст. 161 СК України слідує, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Матеріали справи вказують на відсутність укладеного між сторонами, які проживають окремо, договору про визначення місця проживання їх спільних дітей. Відповідно до висновку органу опіки та піклування №34 від 21.02.2025 - орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . При вирішенні питань, що торкаються дітей, згідно ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Україною 27.02.1991, суд має виходити з принципу максимального забезпечення інтересів дитини, її захисту і забезпечення турботи про неї. При вирішенні такого спору суди повинні виходити не з формальних міркувань, а з фактичних інтересів дітей та умов їх нормального виховання. Першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Поняття "розлучення" не співпадає з поняттям "визначення місця проживання", оскільки мати дитини, у разі визначення місця проживання дитини з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботи відносно дитини та участі у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або ж за судовим рішенням. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. Матеріалами справи підтверджується, що на час розгляду справи дитина - [PERSON] , [INFO] , перебуває на самостійному утриманні й вихованні батька - [PERSON] , який має можливість утримувати дитину та підтримувати належні умови її виховання і розвитку. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Аналіз наведених норм права, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини необхідно врахувати найкращі інтереси дитини, встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суд насамперед має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Звернула увагу, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, і не є частиною національного законодавства України. А законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Надаючи оцінку доводам сторін, щодо забезпечення ними відповідних умов для життя, виховання, навчання, розвитку дитини суд виходить з того, що письмовими доказами які було надано сторонами і досліджено судом підтверджується, що за адресою проживання батька об`єктивно існують і створено належні умови для дитини, що підтверджено висновком органу опіки та піклування. Отже, з урахуванням пріоритетності прав та інтересів дітей, а не стосунків батьків, виконання сторонами своїх батьківських обов`язків, віку дітей, їх прихильності до кожного з батьків, можливості батьків щодо створення найліпших умов для виховання, суд, за встановлених обставин, вважає, що батько неповнолітньої дитини має можливість створити належні умови для повноцінного виховання та розвитку дитини, дбає про неї у належний спосіб. В свою чергу, той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» зазначено, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Європейський суд з прав людини 11.07.2017 у справі «М.С. проти України» виніс рішення де визначив «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Разом з тим, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що в інтересах дитини, місцем її проживання слід визначити місце проживання матері. Враховуючи інтереси дитини, ставлення батька до виконання своїх батьківських обов`язків, взаємну прихильність батька й дитини, те, що позивач опікується дитиною, створює належні умови для повноцінного розвитку та виховання, має для цього можливості, тому, виходячи виключно з інтересів неповнолітньої дитини, суд вважає за доцільне визначити місце проживання з позивачем. Судових витрат до стягнення чи повернення стороною позивача не заявлено.

Outcome: partial