Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-03 00:00:00

24.05.2024 року до Дніпровського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] , в інтересах якого діє - адвокат Майстренко О.О. до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, та відповідно до пред`явлених вимог просив суд: «Стягнути зі [PERSON] ( [INFO] , громадянки Російської Федерації, зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] ; ідентифікаційний номер наданий ДПА України [NUMBER]) на користь [PERSON] (громадянин України, РНОКПП [NUMBER] , паспорт серії [NUMBER] ; місце проживання: [ADDRESS] ) заборгованість у розмірі 30 000,00 доларів США, проценти за користування грошовими коштами в розмірі 10733 доларів США, витрати по сплаті судового збору в розмірі 15 140,00 грн та витрати на правничу допомогу». Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 10.08.2021 року, між позивачем, як позикодавцем та відповідачкою, як Позичальницею, було укладено Договір Позики №1 (надалі - «Договір»), відповідно до якого позивач передав у власність відповідачки грошові кошти в сумі 30 000 (тридцять тисяч) доларів США строком на 1 рік, які відповідачка зобов`язалася повернути кошти в строк до 10.08.2022 року. Відповідачка є давньою знайомою позивача та до 2022 року постійно приїжджала до України навідувати своїх родичів і попросила надати їй позику, пояснюючи що кошти їй потрібні на лікування, у зв`язку з тяжкою хворобою, встановлений діагноз - злоякісне новоутворення молочної залози. Позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, передавши зазначену суму відповідачки в присутності свідка [PERSON] . За умовами пункту 1 Договору та відповідно наведених положень законодавства, у Позичальника виник обов`язок повернути кошти в обумовлений строк - 1 рік, тобто до 10.08.2022. Натомість, відповідачка свої зобов`язання не виконала, отримані кошти в зазначений строк до 10.08.2022 року не повернула, як і не повернула до теперішнього часу. Тобто, станом на дату подання позовної заяви у відповідачки перед позивачем існує основний борг у сумі 30 000,00 (тридцять тисяч ) доларів США. Крім того, відповідно п. 5 Договору відповідачка має сплатити Позивачу 20% річних за користування коштами. З Відповідачкою була здійснена спроба досудового врегулювання спору, а саме було відправлено лист на її електрону адресу з вимогою повернути борг. Відповідачка повідомила, що не проти сплатити заборгованість, але внаслідок розірвання усіх дипломатичних, господарських, банківських та інших правових відносин між Україною та Російською Федерацією не може виконати свої зобов`язання. У переписці з відповідачкою вона повідомила позивача про те, що 13.08.2021 року вона подавала заяву до Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на отримання дозволу на імміграцію в Україну і 16.05.2023 року їй було надано Дозвіл на імміграцію в Україну. Однак, Посольством України в Республіці Білорусія 05.12.2023 року, 16.10.2023 року та 27.02.2024 року були прийняті рішення про відмову в оформленні візи. Отже, відповідачка не може попасти на територію України та розрахуватися з позивачем. Водночас, відповідачка визнає свій борг у повному обсязі. 27.05.2024 позовна заява передана у провадження судді Коваленко І.В. у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 29.05.2024 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва у задоволенні заяви позивача [PERSON] про забезпечення позову відмовлено. Згідно відповідей з Єдиного державного демографічного реєстру та відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м.Києві та Київській області, відповідачка [PERSON] , зареєстрованою не значиться. 28.06.2024 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, з призначенням підготовчого засідання на 10 год. 00 хв. 06 серпня 2024 року. 06.08.2024 року в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву у зв`язку з неявкою відповідача. 06.08.2024 року (вх.№43561) представник позивача - адвокат Майстренко Олег Олександрович подав заяву про забезпечення позову у справі №755/8893/24. 07.08.2024 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва у задоволенні заяви позивача [PERSON] про забезпечення позову відмовлено. 25.09.2024 року довідкою секретаря судового засідання знято з розгляду цивільну справу 755/8893/24 у зв`язку з перебуванням головуючого судді Коваленко І.В. на лікарняному. Справу призначено на 05.11.2024 року об 09 год. 30 хв. 05.11.2024 року в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву у зв`язку з неявкою відповідача. 10.12.2024 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва закрито підготовче провадження у цій справі, яку призначено до судового розгляду по суті та встановлено загальний порядок дослідження доказів у справі. Допитаний в судовому засіданні 04 лютого 2025 року в якості свідка [PERSON] показав суду, що з відповідачкою по справі він знайомий з 1971 року, вони навчалися в одному класі, стосунки увесь час були дружні. Після закінчення школи відповідачка вступила до Московського університету, там навчалася, там вийшла заміж та залишилась проживати. Щороку вона приїздила в гості в Україну, де жили її рідна сестра та матір. У 2021 році відповідачка звернулась до нього по допомогу, їй потрібні були кошти на лікування її хворої на онкологію доньки. Він не відмовив. Кошти у сумі 30 тисяч доларів США він передав відповідачці у Києві, в квартирі матері відповідачки, та у присутності їхнього спільного однокласника та друга [PERSON] . Кошти до цього часу відповідачка не повернула, пояснювала це тими обставинами, що вона позбавлена можливості перетнути кордон України, оскільки є громадянкою Російської Федерації. Свідок [PERSON] у судовому засіданні 04 лютого 2025 року підтвердив обставини отримання відповідачкою від позивача коштів у сумі 30 тисяч доларів США. Вказав на те, що він був свідком передачі позивачем цих коштів відповідачці 10.08.2021 року. Представник позивача - адвокат Майстренко О.О. у судове засідання, призначене на 04.03.2025 року, не з`явився, через канцелярію суду подав заяву, в якій просив провести розгляд справи без його участі та винести рішення за наявними у справі доказами. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Також просив винести окреме рішення, яким задовольнити стягнення з відповідачки витрат на правничу допомогу, докази фактично понесених витрат будуть надані протягом 5-ти днів з моменту винесення (ухвалення) рішення. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки не повідомила. Вживаючи всіх залежних від суду заходів задля повідомлення відповідача, 06.02.2025 суд зробив оголошення для відповідача про розгляд даної справи на офіційному сайті судової влади (https://dn.ki.court.gov.ua/sud2604/pres-centr/11111/1762692/). Суд у порядку загального позовного провадження, вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Судом встановлено, що 10.08.2021 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено Договір позики № 1. Відповідно до п.1 Договору Позикодавець передає у власність Позичальнику гроші в сумі 30 000 доларів США, для вирішення особистих соціально-побутових питань Позичальника, строком 1 рік, які Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві у строк до 10.08.2022 року. (а.с.11) Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно п.2 Договору, повернення боргу повинно бути здійснено у місті Києві за адресою Позикодавця, у грошовій формі, доларах США, не пізніше терміну, що встановлений п.1 цього договору. Відповідно до п.3 умов Договору, позика може бути повернута достроково. Згідно п.3 Договору, проценти за позикою по цьому договору не нараховуються. У пункті 5 Договору позики передбачено, що за прострочення повернення позики Позичальник сплачує Позикодавцю 20% річних від простроченої суми, у порядку ст.625 Цивільного кодексу України. У пункті 6 Договору позики передбачено, що в разі несплати боргу за цим договором Позичальник зобов`язується передати Позикодавцю в рахунок погашення боргу з урахуванням додаткових нарахувань та витрат, які можуть виникнути у Позикодавця, внаслідок невиконання Позичальник своїх зобов`язань, у власність квартиру, яка належить Позичальнику на праві власності і знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до положень ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Верховний Суд України, який у своїй Постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до положень частини 3 статті 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що дійсно між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, суть яких, згідно ст.1049 ЦК України, полягає в тому, що боржник зобов`язаний повернути позикодавцеві борг, грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені між ними Договором. Як встановлено з матеріалів справи, відповідач по теперішній час позивачу борг не повернула в повному обсязі. Наявність у позивача оригіналу Договору позики підтверджує невиконання відповідачем свого обов`язку. Натомість, на підтвердження повернення суми позики або її частини відповідач не надав суду ані заяви позивача про повернення всієї суми позики, ані розписок позивача про отримані грошові кошти. На підтвердження укладення договору позики та отримання грошових коштів за укладеним між сторонами договором [PERSON] було складено розписку, у якій остання підтвердила факт отримання від [PERSON] кошти у розмірі 30 000 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України 1USD= 26,8011 UAH, станом на 10 серпня 2021 року є еквівалентом 804 033 гривень, та які зобов`язувалась повернути відповідно до умов договору. Тобто, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, надана розписка є документом, що підтверджує боргове зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] . Верховний Суд у своїй постанові від 12.11.2020 (справа № 154/3443/18) зазначив, що розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. У судовому засіданні на вимогу суду позивач надавав для огляду наявний у нього оригінал Договору позики № 1 від 10.08.2021 року та розписки [PERSON] . Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі №369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. У постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №143/280/17, провадження №61-33033св18, додатково звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Конституція України не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (чинний на момент укладання договору позики). Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Велика Палата Верховного Суду за наслідками розгляду справи №464/3790/16-ц, зробила висновки, які виклала у постанові від 16 січня 2019 року (провадження № 14-465цс18). Так, посилаючись на вимоги ст.ст. 1046 та 1049 ЦК України Велика Палата Верховного Суду вказала, що укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми як в іноземній валюті, так в національній валюті України. Як вбачається з досліджених доказів, умови договору позики позичальником належним чином не виконані, порушено графік платежів, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість за договором позики у розмірі 30 000 доларів США 00 центів. Тому вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 30 000 доларів США 00 центів підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь, у порядку ст.625 ЦК України, 20 відсотків річних за користування грошовими коштами у розмірі 10 733 доларів США, суд приходить до висновку про відмову в їх задоволенні, виходячи з наступного. 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який продовжувався Указами Президента України № 133/2022 від 14 березня 2022 року, № 259/2022 від 18 квітня 2022 року, № 341/2022 від 17 травня 2022 року, № 573/2022 від 12 серпня 2022 року, № 757/2022 від 07 листопада 2022 року й діє станом на день розгляду справи. 17 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану № 2120-IX від 15 березня 2022 року, яким внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18 такого змісту: У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Відтак, суд приходить до переконання, що нараховані в порядку ст.625 ЦК України 20 відсотків річних за період з 11.08.2022 року по 24.05.2024 року, підлягають списанню. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд доходить висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України, встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги були задоволені частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог (73,65%) у сумі 11 342,10 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial