Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

Позивач ПрАТ «СК «Еталон» звернувся до Деснянського районного суду міста Києва із позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу. Позовну заяву обґрунтовано тим, що 27.04.2020 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Тoyota Аvensis», д.н.з [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля «Мercedes Benz С220», д.н.з [NUMBER] під керуванням [PERSON] , після чого [PERSON] залишив місце ДТП, не викликавши та не дочекавшись приїзду поліції. Своїми діями [PERSON] заподіяв матеріальну шкоду автомобілю потерпілого. На момент настання страхового випадку цивільна-правова відповідальність відповідача була застрахована позивачем на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №А0-2158944 від 16.09.2019. Відповідно до вказаного договору ПрАТ «СК «Еталон» прийняла на себе ризики щодо автомобіля потерпілої особи. Вина [PERSON] у вчинені ДТП встановлена на підставі постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 23.11.2020 у справі №755/6807/20. Між потерпілою та ТОВ «Експрес Страхування» було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів №777.19.2468554, згідно з яким страховик відшкодував потерпілій заподіяну шкоду у вище вказаному ДТП. При цьому, рішенням Господарського суду міста Києва від 29.11.2021, з ПрАТ «СК «Еталон» було стягнуто 21911,48 грн. - страхове відшкодування на користь ТОВ «Експрес Страхування». Оскільки, [PERSON] самовільно залишив місце ДТП у ПрАТ «СК «Еталон» виникло право на відшкодування шкоди в порядку регресу. Отже, відповідач добровільно шкоду відшкодовувати відмовляється, позивач звернувся до суду для захисту своїх прав та просив стягнути 21911,48 грн. сплаченого страхового відшкодування та здійснити розподіл судових витрат. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 06.12.2024 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання представник позивача не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до прохальної частини позовної заяви представник позивача просить розглядати справу у відсутність сторони позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Приймаючи до уваги викладене, визнавши матеріали справи достатніми для вирішення справи, а неявку учасників справи такою, що не перешкоджає розгляду заяви, суд розглядає заяву без участі сторін по справі. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Оскільки відповідач про розгляд справи повідомлявся належним чином, відзив на позовну заяву не подав та не повідомив причини його неподання, а також те, що сторона позивача не заперечувала щодо розгляду справи в порядку заочного провадження, про що свідчить заява, суд вважає можливим розглянути спір відповідно до ст. ст. 280-282 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 27.04.2020 о 12:00 год. [PERSON] керуючи автомобілем, марки «Тoyota Avensis», д.н.з [NUMBER] , в м. Київ по вул. Воскресенська, 18-А, під час руху, не впевнившись в безпечності маневру та не витримавши безпечного бокового інтервалу, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем, марки «Мercedes Benz С 220», д.н.з [NUMBER] . Після ДТП відповідач місце події залишив, не викликавши та не дочекавшись приїзду поліції. Внаслідок ДТП обидва автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Своїми діями [PERSON] порушив п. п. 2.10а, 10.9, 10.1, 13.1 ПДР України, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 та ст.122-4 КУпАП. Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 23.11.2020 відповідача [PERSON] визнано винним у скоєні ДТП, провадження по справі закрито у зв`язку із закінченнями строків накладення адміністративного стягнення (а.с.11). Обставина наявності вини відповідача [PERSON] у заподіянні матеріальних збитків пошкодженням автомобіля потерпілого відповідно до вимог ч. 6 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню. На момент настання страхового випадку діяв договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №А0-2158944 від 16.09.2019, укладений з ПрАТ «СК «Еталон», згідно якого Страхова компанія прийняла на себе ризики щодо автомобіля потерпілої (а.с.10). 29.11.2021 Господарський суд міста Києва розглянув справу №910/13830/21 за позовною заявою ТДВ «Експрес Страхування» до ПрАТ «СК «Еталон» про стягнення страхового відшкодування, виплаченого потерпілій, та ухвалив рішення, яким стягнуто з ПрАТ «СК «Еталон» страхове відшкодування виплачене страховиком потерпілої особи у сумі 21911,48 грн. (а.с.13-15). Позивачем, як страховиком відповідно до страхового акту № 712-17788 від 21.12.2021, розрахунку до нього та розпорядження № 712-17788 від 21.12.2021 виплачено ТДВ «Експрес Страхування» страхове відшкодування в розмірі 21911,48 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 5792 від 21.12.2021 (а.с. 27-29). З метою досудового врегулювання спору, 24.10.2024 позивач направив на адресу відповідача претензію, яка залишилась поза увагою останнього. Жодних доводів та доказів щодо незгоди з сумою нарахованих збитків стороною відповідача не надано. За вимог Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із ст. 29 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку із пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованому у порядку встановленому законодавством. У відповідності до вимог ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України до позивача, який виплатив страхове відшкодування, переходить право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток, тобто право вимоги до відповідача. За нормою ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотньої вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом. Статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ст.33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», учасники дорожньо-транспортної пригоди зобов`язані: вжити заходів для невідкладеного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика, з яким було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, або, у випадках, передбачених цим Законом, МТСБУ про настання дорожньо-транспортної пригоди (п.33.1.2). Статтею 38 цього ж Закону встановлено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умови визначених у підпунктах 33.1.2. пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Згідно ст. 990 ЦК України, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов Договору на підставі заяви страхувальника або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта. Відповідно до ст. 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, як страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Аналогічне положення міститься в ст.27 Закону України «Про страхування». Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України). Оскільки, [PERSON] визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, цивільна - правова відповідальність якого була застрахована позивачем, який в свою чергу здійснив виплату страхового відшкодування автомобіля Mercedes Benz д.н.з. [NUMBER] , суд приходить до висновку, що у позивача виникло право на відшкодування шкоди в порядку perpecy. З урахуванням наведеного суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача завданих збитків у розмірі 21911,48 грн., а тому стягує з відповідача на користь позивача вказану суму. Що стосується витрат на правову допомогу, судом встановлено наступне. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно із ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвокат має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Крім того, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проте, стороною позивача не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу, а саме: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Тому суд вважає, що підстав для задоволення вимог в частині стягнення із відповідачів витрат на правову допомогу немає. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved