Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

У червні 2024 року до суду звернулося ТОВ «Фінансова компанія «Процент» (далі - ТОВ «ФК «Процент», позивач) із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову позивач вказував, що 23 вересня 2023 року між ТОВ «ФК «Процента» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 96-96-1, згідно з яким відповідач отримала кредит у розмірі 11 000,00 грн., строком на 360 днів (до 22.09.2024 року), шляхом переказу на її платіжну картку № [NUMBER] ….8995, емітовану в АТ КБ «Приватбанк», зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 2,0% від суми кредиту за кожен день користування (730,00% річних). Кредитний договір був укладений в електронному вигляді, шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет https://procent.com.ua, та підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Позивач вказав, що відповідач належним чином не виконувала зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість, за період з 23.10.2023 року по 20.05.2024 року, у розмірі 46 200,00 грн., що є заборгованістю за простроченими процентами, яку просив стягнути з відповідача на свою користь, а також сплачений судовий збір у розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн. Одночасно із позовною заявою, 19 червня 2024 року до суду від позивача надійшло клопотання про витребування доказів у АТ КБ «Приватбанк». Ухвалою судді від 29 липня 2024 року відкрито спрощене провадження у справі, залучено учасників, призначено розгляд справи. Витребувано від АТ КБ «Приватбанк» письмові докази. У судове засідання представник позивача не прибув. У поданій до суду заяві просили справу розглядати без участі їх представника, заявлений позов підтримали та просили його задовольнити, не заперечували щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не прибула з невідомих суду причин, була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила. Не скористалася своїм процесуальним правом на подачу відзиву на позовну заяву. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судове засідання не прибула з невідомих причин. Була повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення сповіщення в її електронний кабінет. Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі сторін, представник позивача у позовній заяві не заперечував проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ст. ст. 280-282 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних доказів та ухвалити заочне рішення. Ухвалою суду від 05 березня 2025 року відмовлено відповідачу у задоволенні клополтання про чергове відкладення розгляду справи, задоволено клопотання представника позивача та постановлено здійснити заочний розгляд справи. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступне. 23 вересня 2023 року між ТОВ «Фінансова компанія «Процент» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 98-96-1 в електронній формі. Відповідно до п. 1.1. договору, товариство зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у розмірі 11 000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у строки, визначені договором. Даний кредитний договір містить відмітку про підписання його відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором 048043. За п. 1.2 договору процентна ставка за користування кредитом - 2,0% від суми кредиту за кожен день (річна процентна ставка 730,0%), процентна ставка фіксована. Строк надання кредиту 365 днів (до 22.09.2024 року), зі сплатою кредиту в кінці строку користування згідно додатку № 1 до договору. Періодичність платежів зі сплати процентів кожні 30 днів. До укладання кредитного договору відповідач ознайомилася із таблицею обчислення загальної вартості кредиту та реальної процентної ставки, графіком платежів, що є додатком № 1 до кредитного договору, шляхом їх підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором 048043, надісланим у смс-повідомленні на її телефонний номер. ТОВ «Фінансова компанія «Процент» своєчасно та в повному обсязі виконало зобов`язання за кредитним договором, надавши відповідачу кредитні кошти у розмірі 11 000,00 грн., до підтверджується листом АТ КБ «Приватбанк» від 15.08.2024 року, з якого вбачається, що на ім`я [PERSON] в банку емітовано карту № [NUMBER] , на яку 23.09.2023 року були зараховані грошові кошти одним платежем. Даний факт постає із доданої банком виписки по рахунку відповідача (а.с. 108-109). Відповідач умови кредитного договору належним чином не виконувала. Відповідно до детального розрахунку заборгованості за кредитним договором № 98-96-1 від 23.09.2023 року, заборгованість відповідача за кредитним договором по нарахованим та не сплаченим процентам, станом на 20.05.2024 року, становить 46 200,00 грн., що нараховані відповідно до п. 1.2. кредитного договору за ставкою 2,0% за кожен день користування кредитом (730,00 % річних) та графіку платежів. Суд вважає, що наданий позивачем розрахунок розміру заборгованості відповідача за кредитним договором відповідає умовам договору та вимогам закону. Даний розрахунок боргу відповідач не спростовувала, доказів належного виконання взятих зобов`язань перед позивачем за умовами кредитного договору не надала, до позивача із заявою про розірвання кредитного договору не зверталася. Таким чином, судом встановлено, що відповідач, станом на 20.05.2024 року, має борг перед позивачем у розмірі 46 200,00 грн., що є боргом за простроченими процентами. Правовідносини, які виникли між сторонами, крім положень вказаного вище договору, врегульовані нормами ЦК України. Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають на підставі договору або правочину. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Особливості застосування змінюваної процентної ставки за договором про надання споживчого кредиту встановлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як визначено у ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 цього Кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законом України «Про електронну комерцію» та Законом України «Про електронний цифровий підпис». Статтею 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачено, що електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. За приписами статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання, відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Детальна хронологія оформлення позики, у тому числі на умовах фінансового кредиту, за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем (інтернет ресурсу https://procent.com.ua) відображається з Витягу з ІТС (а.с. 36). Як вбачається з матеріалів справи та наявного у справі кредитного договору, такий договір був підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором, що був направлений їй у смс-повідомленні на її мобільний номер телефону. За вказаних обставин, суд вважає встановленим факт укладення відповідачем кредитного договору № 98-96-1 від 23.09.2023 року із дотриманням вимог Закону України «Про електронну комерцію». Підписавши договір саме такого змісту, відповідач погодилася з його умовами та правилами надання споживчих кредитів, що фактично нівелює усі можливі доводи стосовно невідповідності умов договору вимогам законодавства без його обґрунтування доказами. Верховний Суд в постанові від 12.01.2021 року по справі № 524/5556/19 підтвердив, що суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс- повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині. Таким чином, встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено договір у формі електронного документу з електронними підписами сторін та із запропонованими умовами відповідач ознайомився та погодився з ними. Суд звертає увагу на те, що відповідач здійснила часткове погашення отриманого кредиту на виконання умов кредитного договору, а звідси вчинила конклюдентні дії щодо визнання договору і, відповідно щодо правомірності вимог позивача за кредитним договором. Вищезазначене твердження відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду викладеній у постанові від 23.12.2020 року по справі № 127/23910/14-ц, а саме, що часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. Відповідач не спростувала наданий позивачем розрахунок заборгованості та не надала власний контррозрахунок боргу. Позивач просив стягнути з відповідача виключно прострочені по сплаті проценти за користування кредитом за період з 23.10.2023 року по 20.05.2024 року та не вимагав і не пред`являв вимоги щодо дострокового повернення суми кредиту, відповідно до п. 2.1.2, 2.1.6, 4.7 Кредитного договору, ч. 2 ст. 1050 ЦК України, ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування». Звідси, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними та є такими, що підлягають задоволенню. Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором № 98-96-1 від 23.09.2023 року, у розмірі 46 200,00 грн., що є заборгованість за простроченими процентами. Щодо вимоги про стягнення з відповідача судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн. Враховуючи задоволення судом позову, сплачений судовий збір підлягає стягненню з відповідача у зазначеному розмірі. Крім того, позивач просив стягнути судові витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктами 1,4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу суду подано: копію договору про надання юридичних послуг № 03/06/2024 від 03.06.2024 року, укладений між ТОВ «ФК «Процент» та ФОП [PERSON] , копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, копію акту приймання-передачі наданих послуг № 1 до договору про надання юридичних послуг на суму 50 000,00 грн., копія витягу з реєстру № 1 від 07.06.2024 року до акту приймання-передачі наданих послуг № 1, копія платіжної інструкції № 540 від 07.06.2024 року про оплату юридичних послуг у розмірі 50 000,00 грн. Із Витягу з реєстру № 1 від 07.06.2024 року до акту приймання-передачі наданих послуг № 1 до договору про надання юридичних послуг, вбачаються наступні надані позивачу послуги: підготовка позовної заяви та клопотання про витребування доказів 9000,00 грн., складання адвокатського запиту про витребування доказів 1000,00 грн. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не скористалась своїм правом на подання клопотання про зменшення заявлених позивачем витрат на правничу допомогу. Разом із тим, оцінюючи обсяг робіт, що зазначений у витягу з реєстру № 1 до акту приймання-передачі наданих послуг № 1, суд вважає, що в даному випадку заявлений позивачем розмір витрат на правову допомогу в сумі 10 000,00 грн є завищеним з огляду на складність справи (ціну позову, предмет спору, тривалість розгляду), принципи співмірності та розумності судових витрат. Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. У рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року (справа «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (пункт 268). Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 490/7096/21 та від 22 травня 2024 року у справі № 205/5969/15-ц вказав, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. У постанові від 22 травня 2024 року у справі № 205/5969/15-ц також зауважено, що подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17 квітня 2024 року у справі № 756/6927/20, від 04 квітня 2024 року у справі № 701/804/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 530/259/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 367/6289/21, у яких також вирішувалось питання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу за відсутності заперечень іншої сторони. Отже, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним, суд, з урахуванням конкретних обставин, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. З огляду на викладене, враховуючи обставини справи, надані стороною позивача докази на підтвердження понесених витрат, суд врахував, що дана справа є справою незначної складності, відповідно до ст. 19 ЦПК України відноситься до малозначних справ, які розглядаються у спрощеному позовному провадженні, незначний об`єм виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), суд дійшов висновку, що заявлений стороною позивача розмір витрат на професійну правничу допомогу є завищеним і неспівмірним із предметом даного позову та складністю справи. Тому, наявні підстави для застосування положень ч. 5 ст. 137 ЦПК України та зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 5 000,00 грн., що відповідає критеріям розумності та справедливості, та які підлягають стягненню з відповідача. Сторони не заявляли про понесення ними інших судових витрат. Справа розглянута в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами і їх представниками доказів.

Outcome: partial