Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-11 00:00:00

представник позивача звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на набуття права вимоги за кредитними договорами №2260541 від 13 лютого 2024 року, №2422743 від 02 березня 2024 року, №29197-03/2024 від 23 березня 2024 року та в зв`язку із порушенням відповідачкою договірних зобов`язань по сплаті коштів за надані кредити, просив стягнути з останньої заборгованість в розмірі 27 232 грн. 30 коп. (8 383 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 18 849 грн. 30 коп. - сума заборгованості за процентами за користування кредитом) за договором №2260541 від 13 лютого 2024 року, в розмірі 51 784 грн. (14 788 грн. 25 коп. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 36 995 грн. 75 коп. - сума заборгованості за відсотками) за договором №2422743 від 02 березня 2024 року та в розмірі 31 500 грн. (9 000 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 22 500 грн. - сума заборгованості за відсотками) за договором №29197-03/2024 від 23 березня 2024 року, що в загальному розмірі становить 110 516 грн. 30 коп., а також понесені судові витрати в розмірі 3 028 грн. Представник відповідачки подав до суду відзив, в якому зазначив, що доказів укладення договорів, які за формою відповідають вимогам цивільного законодавства позивачем не надано, оскільки приєднані до справи кредитні договори №2260541 від 13 лютого 2024 року, №2422743 від 02 березня 2024 року, №29197-03/2024 від 23 березня 2024 року не містять підпису сторін, в той час як електронний документ, на підставі якого між сторонами виникають права та обов`язки, має відповідати вимогам ст.ст. 5, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». Також зауважив, що надані до позовної заяви розрахунок заборгованості за спірними кредитними договором не містять даних про суми коштів, що сплачені відповідачем в рахунок погашення заборгованості, а також процентну ставку обрахунку заборгованості. З урахуванням того, що розрахунки суми боргу, які містяться у позові не є зведеними документами, які не погоджено з відповідачем і не підтверджено первинними обліковими бухгалтерськими документами, вважає, що позивач не довів наявність у відповідачки заборгованості за вказаними договорами кредиту у розмірі, зазначеному у розрахунках. Позивач не позбавлений можливості надати суду виписку по рахунку із якої би чітко вбачалося, коли, куди та на підставі чого перераховано кошти. Проте, позивачем такої виписки до суду не надано, а надано лише розрахунок заборгованості, який створено зацікавленими особами, який не погоджено із відповідачем та інформаційну довідку, яка взагалі не містить інформації про особу відповідачки. Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами отримання [PERSON] кредитних коштів. Що стосується договорів факторингу, то зазначив, що надані до них витяги не містять підписів сторін, а містять лише підпис представника ТОВ «ФК «ЄАПБ», що свідчить про те, що витяг виготовлено позивачем самостійно і, що позивач може зазначити у вказаному витязі будь-яку інформацію, на власний розсуд. Незважаючи на недоведеність позовних вимог, сторона відповідача також просила звернути суд увагу на те, що проведені позивачем розрахунки заборгованості не відповідають вимогам закону, оскільки згідно правової позиції викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16, регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. За вказаних вище обставин просив у задоволенні позову відмовити. Представник позивача подала до суду відповідь на відзив, в якому зазначила, що для укладання кредитного договору необхідно здійснити певну послідовність дій направлених на реальне укладення договору та отримання коштів, нездійснення чи не завершення дії унеможливлює укладення договору. Сторони узгодили розмір позики, грошову одиницю, в якій надано кошти, строки та умови користування ними, у договорі передбачено умови та строки нарахування відсотків, що свідчить про ознайомлення позичальника зі всіма істотними умовами договору та про наявність волі відповідачки для укладення договору в електронній формі на погоджених умовах, шляхом підписання договорів за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Жодних заперечень з приводу того, що відповідачка не погодився з умовами та правилами надання позики під час укладення та підписання договору останньою не висловлено. Зазначила, що законодавством України не передбачено, що користувач зобов`язаний ідентифікуватися у постачальника електронних комунікаційних послуг у порядку, встановленому правилами надання та отримання електронних комунікаційних послуг. В Україні відсутні обов`язкові вимоги щодо прив`язки номера телефону до паспортних даних особи яка його придбала, отже одна особа може володіти декількома сім-картами (номерами телефону) користуватися послугами зв`язку, та припинити дію номера в будь - який час. Тому, ТОВ "ФК"ЄАПБ" повідомляє, що не володіє та не може володіти доказами отримання саме відповідачкою одноразового ідентифікатора, який надіслано на телефонний номер вказаний нею у договорі. Також зазначила, що у договорах вказано контактні дані відповідачки, а саме номери телефонів, внесені останньою власноруч при укладенні кредитного договору, зокрема номер телефону [NUMBER] . Позивач, звертаючись до суду з позовом зазначав, що позичальник через особистий кабінет на веб-сайті первісного кредитора подавав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, після чого первісний кредитор надсилав позичальнику за допомогою засобів зв`язку на зазначений ним номер телефону [NUMBER] одноразовий ідентифікатор у вигляді СМС-коду (одноразовий ідентифікатор - дані електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності), який відповідачка використала для підтвердження підписання вищевказаного договору. Виходячи з вищевикладеного слідує, що договір підписано [PERSON] за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, який надіслано первісним кредитором на номер телефону, зазначений останньою при реєстрації на сайті кредитодавця, на підтвердження чого у ідентифікаційній частині договору міститься код ідентифікатор відповідачки, що і є його безпосереднім підписом. В той же час, номер телефону [NUMBER] вказаний [PERSON] як контактний у відзиві на позовну заяву. Даний факт є додатковим підтвердженням укладання останньою вищевказаного договору в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-комунікаційній системі первісних кредиторів та доступний, зокрема, через сайт товариств та\\або відповідний мобільний додаток чи інші засоби, підтвердженням отримання коштів відповідачкою за договорами, визнання нею та погодження умов даних договорів. Що стосується перерахування (надання) коштів та розрахунку заборгованості, то зазначила, що стороною відповідача не надано суду належних, допустимих і достатніх доказів на спростування позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ», а саме того, що відповідні кошти не зараховано на картковий рахунок позичальника, вказаний у договорі, або доказів того, що вказаний картковий рахунок їй не належить. Заперечуючи проти перерахування кредитних коштів, відповідачка не позбавлена можливості надати відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до таких. Зазначила, що положення про організацію операційної діяльності в банках України, затверджене постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 встановлює основні вимоги щодо організації бухгалтерського обліку в банках України, а позивач не є банком України, отже на нього дія Положення не розповсюджується, виписки по особовим рахункам клієнтів не формуються. Що стосується договорів факторингу, то зазначила, що [PERSON] не оспорила та не надала суду належних, допустимих і достатніх доказів, які б свідчили про недійсність переданих вимог, а тому в силу прямого припису ст. 204 ЦК України їх правомірність презюмується. Отже, Договір факторингу №14/06/21 від 14 червня 2021 року є чинним, його дійсність ніким не оспорено, який підлягає виконанню. Тобто, перехід права вимоги за договорами позики від ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» до ТОВ «ФК «ЄАПБ» є законним та таким, що відповідає законодавству, підтверджується Договором факторингу та додатками нього. Відтак, враховуючи все вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається представник відповідачки у відзиві на позовну заяву, як на підстави для відмови у задоволенні позовних вимог є не обґрунтованими, недоведеними, суперечать умовам укладених правочинів, нормам чинного законодавства, ряду правових позицій викладених в Постановах ВСУ, а отже є такими що не підлягають задоволенню та не повинні братися судом до уваги. З огляду на викладене просила позов задовольнити та розглянути справу у її відсутність. Представник позивача подав до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначив, що чинним законодавством чітко передбачено яким саме чином повинен укладатись електронний договір, та які документи підтверджують таке укладання договору. Проте, у матеріалах справи відсутні: оферта на укладення кредитного договору, акцепт оферти на укладення кредитного договору, відсутня інформація щодо того, чи проходила особа яка укладала кредитний договір ідентифікацію, як це передбачено чинним законодавством, відсутні докази проведення такої ідентифікації, відсутня відповідь особи яка нібито ідентифікацію про прийняття пропозиції (акцепт), відсутнє підтвердження вчинення електронного правочину, яке повинен отримати позичальник при укладанні договору. Отже, матеріали справи взагалі не містять жодного доказу, що укладення кредитних договорів №2260541 від 13 лютого 2024 року, №2422743 від 02 березня 2024 року, №29197-03/2024 від 23 березня 2024 року відбувалось в порядку визначеному чинним законодавством. Зазначив, що позивач не надає жодного доказу, який би дозволив достовірно з`ясувати обставини укладення кредитного договору. Не пояснює, яким чином проводилась ідентифікація особи, та чи проводилась вона взагалі, не надає доказів проведення такої ідентифікації та доказів відправлення одноразового ідентифікатора відповідачці. Не надає й доказів того, що саме [PERSON] використала відправлений ідентифікатор для укладення кредитного договору. Всі докази, які спромігся надати позивач до суду - це зроблена ним самостійно, як зацікавленою особою, роздруківка яку останній намагається видати за укладені вище кредитні договори. Як зазначалося вище, роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», тобто не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки у такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення. Одночасно, неможливо перевірити підписання оспорюваного кредитного правочину і самим кредитодавцем, оскільки тільки докази накладення кваліфікованого електронного підпису первісного кредитора (кредитодавця) можуть слугувати доказом таких фактів. Крім того, позивачем не доведено укладення спірних кредитних договорів, як і не доведено отримання відповідачкою кредитних коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. А це означає, що навіть якщо такий договір підписаний сторонами, але кошти (речі) позичальникові не надані, такий договір є неукладеним. Тільки фінансовий документ про отримання коштів є умовою його укладення, а значить і правових наслідків для позичальника. У той же час, згідно вимог чинного законодавства до оформлення первинних бухгалтерських облікових документів встановлені певні вимоги, при недотриманні яких вказані документи є недійсними. Позивачем, ні до позовної заяви, ні до відповіді на відзив не надано жодного належного, допустимого та достатнього доказу перерахування коштів та отримання таких коштів відповідачкою. Також посилався на судову практику Верховного суду та апеляційних судів різних областей України та доводив, що така практика є незмінною, та доводить той факт, що позивач повинен довести факт отримання відповідачкою коштів належними, допустимими та достатніми доказами, оформленими відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Незважаючи на недоведеність позовних вимог, сторона відповідача просила звернути суд увагу, що проведені позивачем розрахунки заборгованості не відповідають вимогам закону. З урахуванням викладеного просив в задоволенні позову відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Так, в матеріалах справи наявний кредитний договір від 13 лютого 2024 року №2260541 між ТОВ «ФК «Незалежні Фінанси» та [PERSON] . Відповідно до п.п. 1.2, 1.3, 1.5.1, 1.5.2, 1.5.3 кредитного Договору, сума (загальний розмір) кредиту становить 10 100 грн. Кредит надається загальним строком на 105 днів з 13 лютого 2024 року і складається з пільгового та поточного періодів. Комісія за надання кредиту становить 848 грн. 40 коп., яка нараховується за ставкою 8.40% від суми кредиту одноразово в момент видачі кредиту. Проценти за користування кредитом протягом пільгового періоду - 1 802 грн. 85 коп., які нараховуються за ставкою 1.19 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом протягом пільгового періоду. Проценти за користування кредитом протягом поточного періоду - 20 907 грн., які нараховуються за стандартною процентною ставкою 2.30 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом протягом поточного періоду. Згідно графіку платежів за кредитним договором №2260541 від 13 лютого 2024 року, загальна вартість кредиту становить 33 658 грн. 25 коп., з якої 10 100 грн. - тіло кредиту, 22 708 грн. 85 коп. - проценти за користування кредитом, 848 грн. 40 коп. - комісія за надання кредиту, реальна річна процента ставка - 6465. 00%. Згідно платіжного доручення ТОВ «ФК «Незалежні Фінанси» №35503882 від 13 лютого 2024 року, [PERSON] на картковий рахунок № [NUMBER] перераховано 10 100 грн., призначення платежу - кошти згідно договору №2260541. 30 липня 2024 року між ТОВ «ФК «Незалежні Фінанси» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу №30072024/1, відповідно до якого право вимоги за кредитним договором №2260541 від 13 лютого 2024 року між ТОВ «ФК «Незалежні Фінанси» та [PERSON] перейшло до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів». 02 березня 2024 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та [PERSON] укладено кредитний договір №2422743, який підписано електронним підписом відповідачки (одноразовий ідентифікатор №8qV46o) та електронним підписом кредитодавця lTsxWA5Slm на виконання вимог п. 22 Договору. Відповідно до п.п. 2.1, 2.2, 2.3 кредитного Договору, сума позики становить 14 900 грн. Строк позики - 30 днів. Процентна ставка - 2,50%. Дата надання позики - 02 березня 2024 року, дата повернення позики - 01 квітня 2024 року, орієнтована реальна річна процентна ставка - 1081.20%, орієнтовна загальна вартість кредиту - 18 252 грн. 50 коп. 14 червня 2021 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу №14/06/21, відповідно до якого право вимоги за кредитним договором №2422743 від 02 березня 2024 року укладеним між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та [PERSON] перейшло до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів». 23 березня 2024 року між ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» та [PERSON] укладено договір про надання фінансового кредиту №29197-03/2024, який підписано електронним підписом відповідачки (одноразовий ідентифікатор W1538) та електронним підписом кредитодавця на виконання вимог п. 7.1 Договору. Відповідно до п. 1.2, 1.4, 1.4.1 кредитного Договору, кредит надається строком на 100 днів. Дата надання кредиту - 23 березня 2024 року. Наданий кредит клієнт зобов`язаний погасити в останній день вказаного строку кредитування. Дата погашення кредиту - 30 червня 2024 року. За користування кредитом товариством нараховуються проценти, що є платою за користування кредитом. Тип процентної ставки - фіксована. Процентна ставка становить 2,50% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.2 цього Договору. Згідно графіку платежів до Договору №29197-03/2024 від 23 березня 2024 року, кредит видано 23 березня 2024 року в розмірі 9 000 грн., проценти за користування кредитом - 22 500 грн., реальна річна процентна ставка - 136333,96%, загальна вартість кредиту - 31 500 грн., дата повернення кредиту - 30 червня 2024 року. 29 липня 2024 року між ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу №29072024, відповідно до якого право вимоги за кредитним договором №29197-03/2024 від 23 березня 2024 року укладеним між ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» та [PERSON] перейшло до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів». Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона(боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ч.ч.1, 3 ст. 510 ЦК України сторонами у забов`язанні є боржник і кредитор. Якщо кожна із сторін у зобов?язанні має одночасно і права, і обов?язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов?язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Частиною першою ст. 512 ЦК України, встановлено, що якщо зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв діалогового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 527 ЦК України, боржник зобов?язаний виконати свій обов?язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов?язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов?язанні має право вимагати доказів того, що обов?язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред?явлення такої вимог. Частиною першою статтею 528 ЦК України передбачено, що виконання може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не впливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржником іншою особою. Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобов`язань. Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Положеннями статтей 1077, 1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до ч. 1 ст. 1081 ЦК України, клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Згідно ст. 1087 ЦК України, розрахунки за участю фізичних осіб, не пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, можуть провадитися у готівковій або безготівковій формі. Розрахунки між юридичними особами, а також розрахунки за участю фізичних осіб, пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, провадяться в безготівковій формі. Розрахунки між цими особами можуть провадитися також готівкою, якщо інше не встановлено законом. Граничні суми розрахунків готівкою для фізичних та юридичних осіб, а також для фізичних осіб - підприємців відповідно до цієї статті встановлюються Національним банком України. Відповідно до ст. 1088 ЦК України, під час здійснення безготівкових розрахунків допускається застосування платіжних інструкцій, передбачених законодавством України, банківськими правилами та звичаями ділового обороту. Сторони у договорі мають право обрати будь-який вид безготівкових розрахунків на свій розсуд. Безготівкові розрахунки провадяться через банки, небанківських надавачів платіжних послуг, в яких відкрито відповідні рахунки, якщо інше не випливає із закону та не обумовлено видом безготівкових розрахунків. Порядок здійснення безготівкових розрахунків регулюється цим Кодексом, законом та банківськими правилами. Згідно ч. 4 ст. 8 Закону України «Про електронну комерцію», фізична особа повинна надати інформацію про себе, необхідну для вчинення електронного правочину, створення електронного підпису, ідентифікації в інформаційній системі суб`єкта електронної комерції, шляхом введення (створення) особою спеціального набору електронних даних, а також вчинення інших дій у такій системі. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4, 6, 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір, крім визначених цивільним кодексом України істотних умов для відповідного виду договору, може містити інформацію про: технологію (порядок) укладення договору; порядок створення та накладання електронних підписів сторонами договору; можливість та порядок внесення змін до умов договору; спосіб та порядок прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепту); порядок обміну електронними повідомленнями та інформацією між сторонами під час виконання ними своїх зобов`язань; технічні засоби ідентифікації сторони; порядок внесення змін до помилково відправленого прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепту); посилання на умови, що включаються до договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до іншого електронного документа і порядок доступу до такого документа; спосіб зберігання та пред`явлення електронних документів, повідомлень, іншої інформації в електронній формі та умови доступу до них; умови виготовлення та отримання паперових копій електронних документів; можливість вибору мови, що використовується під час укладення та виконання договору; інші відомості. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно - телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до п.п. 3, 28, 29, 30, 53, 54 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про платіжні послуги»: безготівкові розрахунки - перерахування коштів з рахунків платників на рахунки отримувачів, а також перерахування надавачами платіжних послуг коштів, внесених платниками готівкою, на рахунки отримувачів; користувач платіжних послуг (далі - користувач) - фізична особа або юридична особа, яка отримує чи має намір отримати платіжну послугу як платник або отримувач (або обидва одночасно) та/або є власником електронних грошей (цифрових грошей Національного банку України), а в разі надання послуг банком - клієнт банку; кредитовий переказ - платіжна операція з рахунку платника на підставі платіжної інструкції, наданої платником або надавачем послуг з ініціювання платіжних операцій, за умови отримання згоди платника на виконання платіжної операції, наданої надавачу платіжних послуг платника; кредитовий трансфер - платіжний інструмент у вигляді сукупності процедур, передбачених нормативно-правовими актами Національного банку України, що використовується для ініціювання кредитового переказу; переказ коштів без відкриття рахунку - платіжна послуга, що надається платнику з метою переказу коштів у готівковій чи безготівковій формі отримувачу або надавачу платіжних послуг, який діє від імені отримувача, під час якої надавач цієї послуги не використовує відкритий у нього рахунок платника та/або отримувача; платіжна інструкція - розпорядження ініціатора надавачу платіжних послуг щодо виконання платіжної операції. Статтею 5 Закону України «Про платіжні послуги» визначено, що до фінансових платіжних послуг належать такі послуги: 1) послуги із зарахування готівкових коштів на рахунки користувачів, а також усі послуг щодо відкриття; 2) обслуговування та закриття рахунків (крім електронних гаманців); 3) послуги з виконання платіжних операцій із власними коштами користувача з рахунку/на рахунок користувача (крім платіжних операцій з електронними грошима), у тому числі: а) виконання кредитового переказу; б) виконання дебетового переказу; в) виконання іншої платіжної операції, у тому числі з використанням платіжних інструментів; 4) послуги з виконання платіжних операцій з рахунку/на рахунок користувача (крім платіжних операцій з електронними грошима), за умови що кошти для виконання платіжної операції надаються користувачу надавачем платіжних послуг на умовах кредиту, у тому числі: а) виконання кредитового переказу; б) виконання дебетового переказу; в) виконання іншої платіжної операції, у тому числі з використанням платіжних інструментів; 5) послуги з емісії платіжних інструментів та/або здійснення еквайрингу платіжних інструментів; 6) послуги з переказу коштів без відкриття рахунку; 7) послуги з випуску електронних грошей та виконання платіжних операцій з ними, у тому числі відкриття та обслуговування електронних гаманців. Згідно ч.ч. 1, 2, 3 Закону України «Про платіжні послуги», до надавачів платіжних послуг належать: 1) банки, філії іноземних банків (далі - банки); 2) платіжні установи (у тому числі малі платіжні установи); 3) філії іноземних платіжних установ; 4) установи електронних грошей; 5) фінансові установи, що мають право на надання платіжних послуг; 6) оператори поштового зв`язку; 7) надавачі нефінансових платіжних послуг; 8) Національний банк України; 9) органи державної влади, органи місцевого самоврядування. Надавати платіжні послуги мають право лише особи, зазначені у частині першій цієї статті. Особи, зазначені у частині першій цієї статті, мають право на провадження діяльності з надання фінансових платіжних послуг лише після отримання ними ліцензії відповідно до цього Закону (крім банків) та за умови включення до Реєстру, якщо інше не передбачено цим Законом. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про платіжні послуги» надавач платіжних послуг зобов`язаний вести облік своїх операцій та подавати до Національного банку України звітність щодо здійснення діяльності з надання платіжних послуг відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Національного банку України. Згідно ст. 22 Закону України «Про платіжні послуги», платіжна установа, установа електронних грошей, оператор поштового зв`язку має право на підставі ліцензії на надання фінансових платіжних послуг надавати користувачам на умовах кредиту кошти для виконання платіжних операцій з рахунку/на рахунок користувача, крім платіжних операцій з електронними грошима, з дотриманням таких умов: 1) платіжна установа, установа електронних грошей, оператор поштового зв`язку має право надавати платіжні послуги, передбачені пунктами 4 або 5 частини першої статті 5 цього Закону; 2) надання кредиту здійснюється виключно у зв`язку з виконанням платіжної операції; 3) кредит надається на короткий строк, що не може перевищувати 12 місяців з дати надання коштів; 4) кредит не може надаватися за рахунок коштів, отриманих від користувачів для цілей виконання платіжних операцій та/або в обмін на випущені електронні гроші; 5) розмір власного капіталу платіжної установи, установи електронних грошей, оператора поштового зв`язку відповідає вимогам, встановленим Національним банком України до надавачів платіжних послуг, які мають право надавати кредит. Забороняється надання кредиту електронними грошима. Надання кредиту споживачам здійснюється з дотриманням вимог Закону України "Про споживче кредитування". Статтею 23 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що надавачі платіжних послуг, визначені в пункті 9 частини першої статті 10 цього Закону, зобов`язані здійснювати ідентифікацію та верифікацію користувачів відповідно до вимог законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення. Згідно ст. 27 Закону України «Про платіжні послуги», усі документи, що підтверджують надання платіжних послуг (виконання платіжних операцій), зберігаються надавачами платіжних послуг та їх комерційними агентами не менше п`яти років з дня припинення ділових відносин з клієнтом або з дня завершення разової фінансової операції без встановлення ділових відносин з клієнтом. Під час зберігання документів, що містять банківську таємницю або іншу інформацію з обмеженим доступом, надавачі платіжних послуг та їх комерційні агенти забезпечують дотримання вимог, встановлених законодавством для зберігання відповідної інформації. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 29 Закону України «Про платіжні послуги», надання платіжних послуг (у тому числі виконання окремих або разових платіжних операцій, відкриття та обслуговування рахунків тощо) здійснюється на підставі договору, що укладається між надавачем платіжних послуг та користувачем відповідно до вимог законодавства, на узгоджених сторонами умовах. Договір про надання платіжних послуг укладається в письмовій формі (паперовій або електронній). Договір про надання платіжних послуг може укладатися шляхом приєднання користувача до договору, розміщеного у доступному для клієнта місці у надавача платіжних послуг та на його веб-сайті в мережі Інтернет. Усі поточні редакції публічної пропозиції укладення договору та документів, що містять інформацію про комісійні винагороди, процентні ставки, курс перерахунку іноземної валюти, що застосовуються до обраної користувачем платіжної послуги, що надається користувачу згідно з пунктом 3 частини першої статті 30 цього Закону, зберігаються на веб-сайті надавача платіжних послуг із зазначенням строку їх дії. Користувачі мають право в будь-який час отримати доступ до всіх редакцій публічної пропозиції укладення договору та інших документів, зазначених у цій статті, що розміщені на веб-сайті надавача платіжних послуг. У разі виникнення неоднозначного тлумачення прав та обов`язків сторони за договором за участю споживача платіжних послуг такі права та обов`язки тлумачаться на користь такого споживача. Згідно ч. 1 ст. 34 Закону України «Про платіжні послуги», до платіжних інструментів належать: 1) прямий дебет; 2) кредитовий трансфер; 3) електронні платіжні засоби. Як вбачається із ч.ч. 1, 2, 6, 7 ст. 40 Закону України «Про платіжні послуги», форма та порядок надання платіжної інструкції визначаються в договорі між користувачем та надавачем платіжних послуг, якщо інше не передбачено законодавством. Платіжна інструкція має містити інформацію, що дає змогу надавачу платіжних послуг ідентифікувати особу платника та отримувача за платіжною операцією, рахунки платника та отримувача, надавачів платіжних послуг платника та отримувача, суму платіжної операції та іншу інформацію (реквізити), необхідну для належного виконання платіжної операції. Надавач платіжних послуг зобов`язаний забезпечити фіксування в операційно-обліковій системі дати і часу надходження платіжної інструкції, прийняття її до виконання (або відмови в її прийнятті), виконання платіжної інструкції. Національний банк України у своїх нормативно-правових актах визначає обов`язкові реквізити платіжних інструкцій, особливості їх оформлення, захисту, прийняття до виконання. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про платіжні послуги», платіжна операція вважається завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на рахунок отримувача або видачі суми платіжної операції отримувачу в готівковій формі. Платіжна операція з використанням електронних грошей вважається завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на електронний гаманець отримувача. Згідно ст. 50 Закону України «Про платіжні послуги», небанківські надавачі платіжних послуг забезпечують виконання платіжних операцій користувачів через розрахункові рахунки, відкриті в банках або в розрахунковому банку платіжної системи, учасниками якої вони є. Розрахунки між небанківськими надавачами платіжних послуг для забезпечення виконання платіжних операцій користувачів (крім платіжних операцій у межах одного надавача платіжних послуг) здійснюються шляхом проведення суми платіжної операції між розрахунковими рахунками небанківських надавачів платіжних послуг, що відкриті в банках (розрахунковому банку платіжної системи). Банки забезпечують виконання платіжних операцій своїх клієнтів, у тому числі операцій небанківських надавачів платіжних послуг, шляхом виконання міжбанківських платіжних операцій або платіжних операцій, що виконуються в межах одного банку. Відповідно до п.п. 1-1, 9, 10, 11 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування»: договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; споживач - фізична особа, яка уклала або має намір укласти договір про споживчий кредит; споживче кредитування-правовідносини щодо надання, обслуговування та повернення споживчого кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Статтею 3 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит та іншими договорами, передбаченими частиною другою цієї статті. Відповідно до п.п. 1, 2, 19, 60 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: 1) автентифікація - електронний процес, що дає змогу підтвердити електронну ідентифікацію фізичної, юридичної особи, інформаційної або інформаційно-комунікаційної системи та/або походження та цілісність електронних даних; 2) багатофакторна автентифікація - автентифікація з використанням двох або більше факторів автентифікації, що належать до різних груп факторів автентифікації; 19) засіб електронної ідентифікації - матеріальний та/або нематеріальний об`єкт, який містить ідентифікаційні дані особи і використовується для автентифікації особи в інформаційно-комунікаційних системах; 60) фактор автентифікації - одна з ознак на основі знання (володіння інформацією (даними), що відома лише користувачу) або володіння (використання матеріального предмета, яким володіє лише користувач), або притаманності (перевірка біометричних даних або інших властивостей (рис, характеристик), притаманних лише користувачу, що відрізняють його від інших користувачів). Згідно ч. 1 ст. 14 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», електронна ідентифікація здійснюється з використанням засобів електронної ідентифікації та процедури автентифікації відповідно до схем електронної ідентифікації. У постановах Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 569/7648/15-ц, від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 зроблено висновок про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Насамперед слід зазначити, що згідно п.п. 6.1, 6.2, 6.7 кредитного Договору №2260541 від 13 лютого 2025 року, кредитний договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника , що створений в інформаційно-комунікаційній системі товариства та доступний зокрема через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби. Розміщені в особистому кабінеті позичальника проект цього кредитного договору або інформація з посиланням на нього є пропозицією товариства про укладення кредитного договору (офертою). Відповідь про прийняття пропозиції про укладання цього кредитного договору (акцепт) надається позичальником шляхом відправлення товариству електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який генерується та надсилається товариством електронним повідомленням (SMS) на мобільний телефонний номер позичальника, а позичальник використовує одноразовий ідентифікатор. (отриману алфавітно-цифрову послідовність - комбінацію цифр і літер або тільки цифр, або тільки літер) для підписання цього кредитного договору/ електронного повідомлення про прийняття пропозиції про його укладення (акцепту). Електронне повідомлення (акцепт) може бути відправлене позичальником через сайт товариства, мобільний додаток, месенджери. На Договір накладається електронний підпис уповноваженого працівника кредитодавця з кваліфікованою електронною позначкою часу, що визначає дату та час укладення договору. Позичальника ідентифіковано та верифіковано шляхом отримання через систему BankID НБУ ідентифікаційних даних позичальника. Водночас, вказаний вище кредитний договір не містить відомостей про його підписання позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором, який би відповідав вимогам закону «Про електронну комерцію» та закону «Про електронні документи та електронний документообіг», тобто в договорі відсутня відмітка про скріплення електронним підписом і його укладення дистанційно. Не містить кредитний договір також відомостей про підписання його електронним підписом і самим кредитодавцем. За таких обставин, доводи представника про це є слушними та заслуговують на увагу. Що стосується кредитних договорів №2422743 від 02 березня 2024 року та №29197-03/2024 від 23 березня 2024 року, то суд зазначає наступне. Так, позивачем до справи на підтвердження виникнення грошового зобов`язання у відповідачки долучено: - кредитний договір №2422743 від 02 березня 2024 року, договір факторингу №14/06/21 від 14 червня 2021 року та відповідні додаткові угоди до нього; - кредитний договір №29197-03/2024 від 23 березня 2024 року, паспорт споживчого кредиту та договір факторингу №29072024 від 29 липня 2024 року. При цьому, згідно п. 1 кредитного Договору №2422743, позикодавець зобов`язується передати позичальнику у власність грошові кошти, на погоджений умовами договору строк, шляхом їх перерахування на банківський рахунок позичальника із використанням реквізитів електронного платіжного засобу позичальника (платіжна картка № [NUMBER] ). Відповідно до п. 1.6 кредитного Договору №29197-03/2024, кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на рахунок клієнта включаючи використання реквізитів платіжної картки № [NUMBER] протягом одного робочого дня з дня прийняття рішення про видачу кредиту. Кредит надається без забезпечення у вигляді застави. Кредит вважається наданим в день перерахування товариством суми кредиту за вказаними реквізитами. У той же час, у матеріалах справи відсутні й суду не надано будь-яких належних, допустимих і достатніх доказів перерахування кредитних коштів позичальнику - відповідачці у справі на її картковий рахунок № [NUMBER] відповідно до умов договорів та вимог ст.ст. 526, 1054, 1088 ЦК України. Одні лише кредитні договори та договори факторингу до них з відповідними угодами не можуть бути достатньою підставою для висновку про порушення договірних зобов`язань про повернення кредитних коштів відповідачкою та для їх стягнення з останньої за цим позовом. При цьому, долучені до матеріалів справи представником відповідача довідка ТОВ «ФК «ФІНЕКСПРЕС» №КД-000012284/ТНПП від 21 лютого 2025 року про перерахування грошових коштів 29 жовтня 2023 року в розмірі 9 000 грн. [PERSON] та довідка ТОВ «Мілоан»» №35438139 від 20 листопада 2021 року про перерахування грошових коштів 29 жовтня 2023 року в розмірі 20 000 грн. [PERSON] , суд до уваги не приймає, оскільки ці довідки стосуються інших осіб, які ніякого відношення до вказаної справи не мають, а отже є неналежними доказами по справі. Отже, в суді не доведено, що позичальнику надано кредитні грошові кошти в строк, у розмірі та на умовах встановлених договорами. В цьому зв`язку суд відхиляє клопотання представника позивача про витребування від АТ КБ «ПриватБанк» виписки про рух грошових коштів з карткового рахунку № [NUMBER] [PERSON] за період з 13 лютого 2024 року по 26 березня 2024 року та іншої інформації, яке мотивовано тим, що кредитні кошти перераховано на картковий рахунок вказаний позичальником при оформленні заявки на кредит, однак докази у ТОВ «ФК «ЄАПБ» належності картки відповідачці та первинних документів бухгалтерського обліку, що підтверджують факт переказу позичальнику грошових коштів у позивача відсутні. При цьому, суд звертає увагу на те, що за змістом виниклих правовідносин щодо надання відповідачці фінансовою установою кредиту та з огляду на вимоги Глави 48 та параграфу 2 Глави 71 ЦК України, а також вимог Закону України «Про платіжні послуги», беручи до уваги вимоги ч. 3 ст. 12, п. 1 ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд зазначає, що під час виконання кредитором своїх забов?язань по наданню кредитних коштів позичальнику, самим кредитором здійснюються такі дії, які повинні достатньо підтверджуватися договорами в тій формі і в тому змісті, в якому укладено між сторонами договірні правовідносини. Отже, докази про них мають бути вже створеними і саме сторона позивача повинна доводити обставини, на які посилається в позові. За таких обставин, підстав для з?ясування іншої додаткової інформації, створення нових доказів щодо цього, які раніше не були відомі кредитору і ним не створювались, суд не вбачає. Оскільки відсутність повної банківської інформації, яку просить витребувати на даний час позивач, свого часу виникненню спірних правовідносин не перешкодила. До того ж, суд звертає увагу на те, що номер платіжної картки є частково зашифрованим і всіх позначень 16 значного номеру картки не містить. Банківські реквізити позичальника, згідно матеріалів справи є невизначеними. У той же час, наявної у кредитора інформації щодо карткового рахунку позичальника свого часу було достатньо для виникнення спірних правовідносин та здійснення відповідних платіжних операції з переказу кредиту, докази про що вже мають існувати у кредитора згідно вимог Закону України «Про платіжні послуги». Зазначене стосується й інформації щодо номеру телефону, на який відправлялася інформація про підтвердження здійснення операцій (фінансовий номер телефону) за платіжною карткою № [NUMBER] за період з 13 лютого 2024 по 26 березня 2024 року. Відтак, суд зазначає, що такі докази, з огляду на характер виниклих кредитних правовідносин в силу зовнішньої форми виконання безготівкового перерахування кредитових коштів, повинні існувати у кредитора на момент виконання договору, й згідно вимог ст. 517 ЦК України повинні бути передані новому кредитору, а тому клопотання про їх витребування в цій справі суд відхиляє. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін (ст. 12 ЦПК України), в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. При цьому кожна сторона в силу статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вимогами ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Згідно правового висновку Верховного Суду викладеного в постанові від 21 липня 2021 року в справі 287/363/16, при оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування з важливим елементом змагальності судового процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про недоведеність. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд має право винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі (правова позиція Верховного Суду в постанові від 29 вересня 2022 року в справі 857/7/22). Всі інші доводи представника відповідача про не укладання [PERSON] договору, не заповнення його та про відсутність доказів перерахунку кредитних коштів є слушними, заслуговують на увагу та ґрунтуються на вимогах Закону. Отже, укладення кредитного договору №2260541 від 13 лютого 2025 року і надання позичальнику кредитних коштів по кредитним договорам №2422743 від 02 березня 2024 року та №29197-03/2024 від 23 березня 2024 року за обставин викладених в позові перед судом не доведено. Отже позовні вимоги на основі належних, допустимих та достатніх доказів позивачем не доведено, а тому в задоволенні вказаного позову слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed