Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-13 00:00:00

03.05.2024 до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] в якій позивач просить суд визначити йому додатковий тримісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , а також після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування заявлених вимог позивач покликається на те, що його мати померла [INFO] , а батько 19.09.2019 і заповіту на випадок своєї смерті не складали. Спадкоємцями за законом першої черги є він та його брат, відповідач у справі. З метою реалізації своїх спадкових прав, він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте йому було відмовлено з тих підстав, що спадкове майно вже зареєстроване за іншим спадкоємцем відповідачем. Вказує, що шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини після батьків він пропустив з поважних причин, зокрема через те, що він проживає та працює за межами держави у Іспанії і у зв`язку зі смертю матері, а згодом і батька йому було надано лише три вихідні дні, а тому після похоронів він одразу вимушений був повертатися до Іспанії. Крім того, як вказує позивач з 14.02.2020 на території Іспанії та на території України з 14.03.2020 було введено надзвичайний стан через гостру респіраторну хворобу Covid-19, що передбачало закриття пунктів пропуску через державний кордон, а також призупинення консульського прийому громадян з 16.03.2020. Також позивач зазначає, що у нього було діагностовано гіпертонічний криз з 06.03.2021 по 15.03.2021 і він перебував на стаціонарному лікуванні і до 30.04.2021 стан його здоров`я не дозволяв йому пересуватися без стороннього догляду. А 30.12.2021 у нього був діагностований Covid-19 через що 07.01.2022 він звертався за невідкладною медичною допомогою і перебував на лікарняному до 11.01.2022. Починаючи з 24.02.2022 повітряний простір над Україною був закритий і всі рейси були скасовані у зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану. А у березні 2023 року позивач черговий раз потрапив до лікарні із діагнозом гостра глаукома правого ока і 05.06.2023 переніс оперативне втручання та тривалий час продовжував лікування в Іспанії. Крім того позивач у своєму позові вказує, що йому стало відомо про наявність у матеріалах спадкової справи його заяви від 11.11.2019 про відмову від прийняття спадщини, яку він не підписував. Вказана заява посвідчена секретарем Убинівської сільської ради, однак у цей час він на території України не перебував, а був на своєму робочому місці в Іспанії, а тому він не міг її підписати. Ухвалою суду від 22.05.2024 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено судове засідання та витребувано у приватного нотаріуса копії спадкових справ після смерті спадкодавців. 26.06.2024 від приватного нотаріуса Робак Л.А. на адресу суду надійшли копії спадкових справ після смерті [PERSON] та [PERSON] . 16.07.2024 представником відповідача подано відзив на позовну заяву в якому просить відмовити повністю у задоволенні позову. Зокрема вказує, що відповідач брав участь у похоронах обох своїх батьків, а тому був достеменно обізнаний про їхню смерть та момент відкриття спадщини. Так, на думку представника відповідача, посилання позивача на обмеження консульського прийому громадян України з 16.03.2020 по 20.03.2020, який був продовжений, а також захворювання у 2021 та у 2023 роках, запровадження 24.02.2022 року на території України воєнного стану не можуть бути визнані поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини, оскільки виходять за межі граничного строку на подання заяви про прийняття спадщини. Представник відповідача вказує, що позивач звернувся до місцевого нотаріуса в Іспанії лише 27.09.2023 і такі заяви були передані приватному нотаріусу Робак Л.А. 26.01.2024, а тому таку заяву подав з пропуском визначеного законом строку. Щодо посилань позивача на наявність у нього лише трьох днів відпустки, то представник відповідача також вважає такі доводи безпідставні так як для подання заяви про прийняття спадщини немає жодної необхідності здійснювати поїздку в Україну, а тим паче, що у наявний у справі трудовий договір містить умову про те, що щорічна відпустка позивача становить 30 календарних днів. А тому, вважає, що відповідач пропустив тривалий строк для подання заяви про прийняття спадщини (4 роки 39 днів після смерті матері та 3 роки 78 днів після смерті батька), такі зволікання він нічим обґрунтованим не пояснює, більше того вказує, що така позиція була між спадкоємцями узгоджена та підходила позивачу. 01.08.2024 до суду надійшла відповідь на відзив від представниці позивача у якій вона вказала, що будь-яких домовленостей між спадкоємцями щодо спадкування не існувало, а наявні у справі заяви про відмову від прийняття спадщини не були підписані позивачем. Також вказує, що оскільки останнім днем подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері є 18.12.2019, а після батька [INFO] , то на цей час існували об`єктивні та непереборні обставини, що перешкоджали поданню заяви про прийняття спадщини, а саме: велика відстань між місцем проживання спадкоємця і спадкодавців (понад 3тис. км.); перебування на території України лише двічі на нетривалий строк по три дні на похороні батьків; введення на території Іспанії 14.03.2020 надзвичайного стану через поширення захворювання Covid-19. Посилається також на подальші труднощі у поданні заяв про прийняття спадщини, які виникли через захворювання позивача та введення на території України воєнного стану. 28.08.2024 до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив від представника відповідача, де він спростовує посилання представника позивача на судову практику та просить у задоволенні позову відмовити за безпідставністю. Ухвалою суду від 06.08.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представниця позивача адвокат Огородник І.І. підтримала заявлені позивачем позовні вимоги у повному обсязі з підстав, які наведені у позовній заяві та додатково вказала, що позивачу відомо про наявність у матеріалах справи заяви про відмову від прийняття спадщини від імені позивача, проте, він такої заяви не підписував, а тому така заява не породжує будь-яких правових наслідків для нього, так як є нікчемною. Вказала, що на її переконання немає необхідності у призначенні будь-яких експертиз для визначення особи, яка підписала такі заяви, оскільки у цей день позивач не перебував на території України. Представниця позивача вважала, що належним способом захисту прав позивача у даному випадку є саме звернення до суду з вимогою визначити додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, а не визнання таких заяв та виданих свідоцтв про право на спадщину недійсними. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Так, відповідач [PERSON] суду пояснив, що його брат дійсно проживає за межами держави і він був лише на похоронах батьків. Заяви про прийняття спадщини він не подавав, а навпаки він прислав відмову від прийняття спадщини, яку секретар сільської ради віднесла нотаріусу та він одноособово отримав усе спадкове майно після смерті батьків. Представник відповідача адвокат Мидзка Р.В. у судовому засіданні вказав, що заява про відмову від прийняття спадщини ніякого значення для розподілу спадкового майна немає, оскільки навіть за умов її відсутності нотаріус видала б свідоцтво про право на спадщину відповідачу, як єдиному спадкоємцю першої черги, який прийняв спадщину. Водночас позивач пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини з підстав, які не є поважними та непереборними, а тому, його вимоги є безпідставні. Третя особа по справі приватний нотаріус Робак Л.А. у судовому засіданні, як свідок, суду пояснила, що заяву про відмову від прийняття спадщини, на відміну від заяви про прийняття спадщини, можна подати нотаріусу не обов`язково особисто, а тому така заява від імені [PERSON] була подана не ним, однак ким саме вона не пригадує. Вказала, що про факт перебування позивача за межами держави вона дізналася лише згодом. Заслухавши сторін по справі, покази свідків, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є рідними братами, що доводиться копіями свідоцтв про їх народження (том 1, а.с. 12, 235). Мати сторін у справі [PERSON] померла [INFO] , що доводиться копією свідоцтва про її смерть від 15.09.2023 (том 1, а.с. 14). Батько сторін у справі [PERSON] помер [INFO] , що доводиться копією свідоцтва про його смерть від 15.09.2023 (том 1, а.с. 13). За наслідками їх смерті приватним нотаріусом Робак Л.А. було заведено спадкові справі (том 1, а.с. 191-264). Як видно з таких спадкових справ, відповідач [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після смерті матері та після батька [INFO] , де зокрема вказав, що крім нього спадкоємцем першої черги є син [PERSON] . Водночас, у матеріалах спадкової справи наявні заяви від [PERSON] про відмову від прийняття спадщини після смерті матері та батька на користь брата [PERSON] . Такі заяви датовані 11.11.2019 і підпис на них посвідчено секретарем Убинівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області Смага М.В. 13.05.2020 приватним нотаріусом Робак Л.А. було видано свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] та [PERSON] , за яким усе належне їм майно перейшло до відповідача [PERSON] , з урахуванням 1/2 частики у спадщині, від якої відмовився син [PERSON] 27.09.2023 у м. Хатіва (Іспанія) позивач [PERSON] склав та підписав заяву про прийняття спадщини після смерті матері та після смерті батька, яку адресував приватному нотаріусу Робак Л.А (том 1, а.с. 30, 42). Постановою приватного нотаріуса Робак Л.А. від 13.02.2023 [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину після смерті його батьків, оскільки таке спадкове майно зареєстровано вже за іншим спадкоємцем (том 1, а.с. 48). Як видно з відповіді на адвокатський запит Державної прикордонної служби України від 31.08.2023, [PERSON] у період з 01.06.2019 по 06.09.2023 в`їжджав в Україну 19.06.2019 і виїжджав 22.06.2019, а також в`їжджав в Україну 20.09.2019 та виїжджав 21.09.2019 (том 1, а.с. 24). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду повідомила, що з 2004 року до моменту припинення ради у зв`язку із об`єднанням громад (24.06.2022), вона виконувала функції секретаря Убинівської сільської ради. Вказала, що вона дійсно посвідчувала заяву від імені позивача [PERSON] про відмову від прийняття спадщини після смерті його батьків. Пояснила, що він особисто їй зателефонував та попросив передати таку заяву, яку він підпише, для передачі нотаріусу, оскільки він з братом досягнув домовленості про те, що спадкове майно переходить до брата. Свідок вказала, що заяву дійсно підписував сам позивач, але особисто у неї не був, а вона лише її посвідчила і занесла до приватного нотаріуса Робак Л.А. Також свідок запевнила, що відповідач не просив її про таку послугу і тим більше не підписував цю заяву. Загалом свідок погодилася, що порядок підписання заяви було порушено, однак вона вирішила допомогти позивачу, бо давно його знала і він особисто просив її про таку допомогу, а тому не вважала, що спричинить будь-яку шкоду. Позивач у справі [PERSON] та його представник [PERSON] стверджують, що заяв про відмову від прийняття спадщини від 11.11.2019 позивач не підписував, а тому така заява є нікчемною та не породжує будь-яких правових наслідків. Вирішуючи питання про нікчемність заяв [PERSON] про відмову від прийняття спадщини від 11.11.2019 суд виходив з такого. Відмова від прийняття спадщини є одностороннім правочином. Відповідно до частини першої статті 214 ЦК України особа, яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитися від нього, якщо інше не встановлено законом. Як зазначено у частині другій статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною другою статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2024 у справі №204/8017/17 судом касаційної інстанції, з метою формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розумної передбачуваності судових рішень щодо способу судового захисту у справах щодо оспорення нотаріально посвідчених договорів з підстав їх непідписання стороною правочину вказала серед іншого таке: «відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину. Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним у силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів, щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину, або ж їх відновлювати.» (п. 117,118). Відтак, непідписання позивачем заяв про відмову від прийняття спадщини після смерті його батьків не може бути підставою для кваліфікації таких односторонніх правочинів як нікчемних, оскільки виключно вказує на факт їх укладення чи неукладення. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. А відповідно до частини першої статті 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування У матеріалах справи відсутній належний та допустимий доказ того, що заяви про відмову від прийняття спадщини підписав не позивач, а інша особа. Так, оскільки дослідження такої обставини вимагає спеціальних знань, а попри неодноразові роз`яснення суду щодо права позивача на призначення у справі почеркознавчої експертизи представник позивача відмовлялася, то суд вважає, що обставина непідписання заяв про відмову від прийняття спадщини позивачем недоведена перед судом на підставі належних та допустимих доказів. Посилання представника позивача на факт перебування позивача за межами держави у час, яким датовані ці заяви не може беззаперечно вказувати на факт їх непідписання позивачем, оскільки підписання таких заяв за межами держави і подальше пересилання на територію України не спростовано. На переконання суду, для висновку про непідписання певного документу особою недостатньо довести факт її перебування в іншому місці у момент підписання, необхідно довести, що підпис на цьому документі вчинений не нею, а іншою особою. Тому, факт непідписання заяв про відмову від прийняття спадщини позивач перед судом не довів. Водночас, при вирішенні даної справи суд звертає увагу на порядок підписання та подання заяви про відмову від прийняття спадщини. Як зазначено у частині першій статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. У частині п`ятій 1274 ЦК України передбачено, що відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229 - 231 і 233 цього Кодексу. Сформульоване законодавче положення, яке міститься у вищенаведеній нормі права дає підстави для висновку, що заява про відмову від прийняття спадщини є оспорюваним правочином, а не нікчемним, а тому для визнання його недійсним необхідне відповідне звернення до суду (диспозитивність цивільного процесу). Крім того, у цивільному законодавстві відсутні норми, які б передбачали, що порушення порядку подання заяви про відмову від прийняття спадщини має наслідком нікчемність такої заяві. Не можна вважати такою нормою положення частини першої статті 219 ЦК України, де передбачено, що у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним, оскільки дана норма права стосується тих односторонніх правочинів, для яких законом передбачено нотаріальне посвідчення. Така вимога відсутня у чинному законодавстві України щодо заяви про відмову від прийняття спадщини. Так, на реалізацію положень цивільного законодавства (ч. 5 ст. 1274 ЦК) щодо необхідності подання нотаріусу, або уповноваженій особі заяви про відмову від прийняття спадщини було прийнято підзаконний нормативно-правовий акт, а саме Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 (надалі - Порядок). Такий Порядок у пунктах 3.3. 3.5. Глави 10 передбачає, що заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу у письмовій формі. Якщо спадкоємець особисто прибув до нотаріуса, нотаріальне засвідчення справжності його підпису на таких заявах не вимагається. У цьому випадку нотаріус встановлює особу заявника, про що на заяві робиться відповідна службова відмітка, яка скріплюється підписом нотаріуса. У разі надходження засобами поштового зв`язку заяви, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, або заяви, підписаної кваліфікованим електронним підписом або удосконаленим електронним підписом, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису спадкоємця, яка надійшла технічними засобами електронних комунікацій, нотаріус приймає таку заяву, заводить спадкову справу, а спадкоємцю повідомляє про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса. Отже, законом не передбачено обов`язкового нотаріального посвідчення для заяви про відмову від прийняття спадщини, а томі і відсутні підстав для застосування частини першої статті 219 ЦК України як правової підстави для кваліфікації такої заяви як нікчемної. Суд відзначає, що у даному випадку заява про відмову від прийняття спадщини від імені позивача [PERSON] була здійснена у письмовій формі і справжність його підпису на цій заяві була засвідчена секретарем сільської ради. Така нотаріальна дія передбачена у пункті 11 частини першої статті 34 Закону України «Про нотаріат», де вказано, що нотаріуси вчиняють таку нотаріальну дію як засвідчення справжності підпису на документах. Відповідно до статті 43 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, чинній на час вчинення нотаріальної дії) не допускається вчинення нотаріальної дії у разі відсутності осіб - її учасників або їх уповноважених представників. При вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи). Посвідчення водія, особи моряка, інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, не можуть бути використані громадянином України для встановлення його особи під час укладення правочинів. У частинах першій, третій статті 78 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, чинній на час вчинення нотаріальної дії) передбачено, що нотаріус, посадова особа органу місцевого самоврядування засвідчують справжність підпису на документах, зміст яких не суперечить законові і які не мають характеру угод та не містять у собі відомостей, що порочать честь і гідність людини. Нотаріус, посадова особа органу місцевого самоврядування, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчують факти, викладені у документі, а лише підтверджують, що підпис зроблено певною особою. А статтею 50 цього закону визначено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Крім того, за змістом висновку, який висловив Верховний Суд у постанові від 28 вересня 2022 року у справі №520/8593/17 порушення порядку вчинення посвідчувального напису при встановленні справжності підпису особи на заяві про відмову у прийнятті спадщини є підставою для застосування дисциплінарного стягнення до нотаріуса, а не підставою для визнання недійсною заяви про відмову від спадщини (за умов, що така заява відповідала волевиявленню особи). А відтак, визначальним для оцінки заяви про відмову від прийняття спадщини, яка міститься у матеріалах даної справи, є встановлення дійсного волевиявлення позивача, а не порушення порядку його посвідчення. Оскільки позивач не надав суду доказів того, що підпис на такій заяві вчинено не ним, а іншою особою, а суд роз`яснив його представнику право на призначення відповідної експертизи та правові наслідки відмови від її призначення, однак таке право не було реалізоване під час судового розгляду, то необхідно керуватися правилом статі 204 ЦК України, яке передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину). Тому, відмовляючи у задоволенні даного позову, суд виходить з того, що за наявності у матеріалах справи чинної заяви про відмову від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є неможливим. У протилежному випадку, матеріали спадкової справи будуть містити дві чинні заяви від спадкоємця про прийняття спадщини та про відмову від її прийняття, що не призведе до реального захисту прав та інтересів спадкоємця. Щодо способу захисту прав та інтересів спадкоємця. Послідовна практика Великої Палати Верховного Суду підтримує правову позицію за якою спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто призводити до того результату, на який вони спрямовані. Інакше кажучи, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17(пункт 56), від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (пункт 33.2), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 58), від 3 серпня 2022 року у справі № 910/9627/20 (пункт 8.45) та інші). Також, Верховний Суд неодноразово констатував, що спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі 908/976/190 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 29), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 62)). Відповідно до пункту другого частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути зокрема визнання правочину недійсним. У частині п`ятій 1274 ЦК України передбачено, що відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229 - 231 і 233 цього Кодексу. Водночас, відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Оскільки позивач не заявляв позовні вимог про визнання недійсною заяви про відмову від прийняття спадщини, а також не довів факт непідписання такої заяви (факт неукладення одностороннього правочину), не заявляв вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, яке видано на частину спірного спадкового майна, то заявлення ним вимоги про визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини, є неналежним способом захисту прав та інтересів і не відповідає принципу процесуальної економії, тобто створює штучне подвоєння судового процесу. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19). При оцінці належно обраного позивачем способу захисту своїх прав суд вважає помилковими аргументи представниці позивача щодо того, що після задоволення позову про визначення додаткового строку для прийняття спадщини існує законодавчий механізм перерозподілу спадщини, який визначений статтею 1280 ЦК України. Так, аналіз статті 1280 ЦК України дає підстави стверджувати, що перерозподіл спадщини не може бути здійснено за наявності чинної заяви про відмову від прийняття спадщини, оскільки спадкоємець, який відмовляється від прийняття спадщини, взагалі не бере участі у розподілі спадщини, а тому в цьому випадку відбувається відмова від суб`єктивного цивільного права і претендувати на перерозподіл спадщини він також не може. У постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 та від 11 грудня 2019 року № 414/811/17 у подібних правовідносинах, Верховний Суд дійшов висновку, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. А тому, за умов, коли заява про відмову від прийняття спадщини має дефект волі, а строк для прийняття спадщини минув і спадкове майно вже перейшло до інших спадкоємців на підставі свідоцтва про право на спадщину, то належним та ефективним способом захисту цивільного права є зокрема визнання недійсним заяви про відмову від прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, а також визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Визначити лише додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини не відповідатиме характеру порушеного права та не сприятиме його захисту. Щодо оцінки поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини. Як вже зазначалося вище, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові, проте, на переконання суду, така обставина не позбавляє суд обов`язку надати оцінку підставам позову та заперечення на такі підставі. Однією із законодавчих вимог до якості судового рішення є його обґрунтованість і як зазначено у частині п`ятій статті 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд вважає, що встановлення неналежності способу захисту цивільного права і недослідження підстав позову може призвести до порушення права на перегляд рішення суду в апеляційному та касаційному порядку. Тому, суд оцінює у даному рішенні докази, на які посилалися сторони під час судового розгляду щодо поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини позивачем. Судом встановлено, що мати сторін у справі [PERSON] померла [INFO] , відповідно визначений законом шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини закінчується 19.12.2019. Батько сторін у справі [PERSON] помер [INFO] , і останнім днем для подання заяви про прийняття спадщини за наслідками його смерті є [INFO] . Позивач [PERSON] склав та підписав заяву про прийняття спадщини після смерті матері та після смерті батька [INFO] у м. Хатіва (Іспанія), яку адресував приватному нотаріусу Робак Л.А (том 1, а.с. 30, 42). З відповіді приватного нотаріуса Робак Л.А. позивачу видно, що такі заяви про прийняття спадщини надійшли до нотаріуса у грудні 2023 року (том 1, а.с. 49). Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. З описаний обставин справи видно, що позивач [PERSON] пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті своїх батьків. Як зазначено у частині третій статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. За конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як-от розумність, добросовісність та справедливість. Головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини. Неподання заяви умисно чи з необережності (недбалості) не може бути підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності\~причин пропуску\~строку звернення\~із заявою\~про прийняття\~спадщини повинна,\~першорядно,\~стосуватися періоду\~від моменту\~відкриття спадщини\~й до\~спливу шестимісячного\~строку,\~встановленого законом\~для її\~прийняття.\~Саме протягом\~цього періоду\~мають існувати\~об`єктивні\~та істотні\~перешкоди для\~прийняття спадщини.\~Інші періоди\~досліджуються,\~якщо ці\~перешкоди почали\~існувати протягом\~шестимісячного строку\~та тривали\~до моменту\~звернення до\~нотаріуса або\~до суду. Суди мають враховувати, що безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента правовладдя (верховенства права) та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у разі відсутності таких спадкоємців - в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою (пункти 53-58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року в справі № 686/5757/23). Враховуючи такі законодавчі положення та судову практику ,суд у даній справі оцінює обставини, на які посилається позивач і які існували протягом шестимісячного строку для прийняття спадщини щодо кожного спадкодавця і які почати існувати протягом цього періоду. Проживання та робота закордоном Так, першою обставиною на яку посилається позивач є факт його проживання та роботи закордоном в Іспанії. Дійсно, з перекладеного на українську мову листа від 07.09.2023 видно, що [PERSON] працює у ТзОВ «Відаль артесан сетабенсе де ла мадера» (Іспанія) з 06.05.2019 по теперішній час на умовах повної зайнятості (том 1, а.с. 56). Згідно перекладеного на українську мову дозволу на проживання [PERSON] має право проживання в Іспанії, провінція Валенсія, населений пункт Хатів (том 1, а.с. 123). Також, відповіддю на адвокатський запит Державної прикордонної служби України від 31.08.2023 доводиться, що [PERSON] у період з 01.06.2019 по 06.09.2023 в`їжджав в Україну 19.06.2019 і виїжджав 22.06.2019, а також в`їжджав в Україну 20.09.2019 та виїжджав 21.09.2019 (том 1, а.с. 24). Таким чином, факт перебування позивача за межами держави Україна, а також факт його роботи в Іспанії підтверджується зібраними у справі доказами. Однак, суд вважає, що така обставина не може свідчити про наявність об`єктивних, непереборних перешкод для звернення із заявою про прийняття спадщини. Саме по собі перебування позивача поза межами України не позбавляло його можливості подати заяву про прийняття спадщини поштою. Крім того відповідно до положень Закону України «Про нотаріат» вчинення нотаріальних дій за кордоном покладається на консульські установи України та дипломатичні представництва України. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 17.04.2019 №161/9998/18, від 12.04.2021 № 589/1863/13 та інші. Посилання представниці позивача на постанову Верховного Суду від 28.03.2022 у справі №750/2158/21 суд вважає нелеревантним посиланням, оскільки у цій справі позивач посилався на необізнаність про смерть спадкодавця та обставини неякісного представництва інтересів, чого у даній справі не встановлено. Натомість у даній справі встановлено, що позивач був обізнаний про відкриття спадщини після обох батьків, так як був на похороні своїх батьків, а тому саме лише перебування за межами держави не може вважатися об`єктивною та непереборною перешкодою для прийняття спадщини. Не може бути визнано такою поважною причиною пропуску строку і той факт, що позивач перебував в Україні лише по три календарні дні для участі у чині похорону батьків. Суд погоджується з аргументом представника відповідача, що відповідно до умов тимчасового трудового договору (том 1, .а.с 141), а також умов безстрокового трудового договору (том 1, а.с. 152) за яким працює позивач, у нього визначена щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, а тому перебування позивача у трудових відносинах за межами України дозволяло скористатися правом на відпустку у достатньому часовому виміри, щоб реалізувати свої спадкові права. Гостра респіраторна хвороба Covid-19 Як на підставу свого позову позивач також посилається на введення надзвичайного стану на території Іспанії починаючи з 14.03.2020 через поширення хвороби Covid-19 і як наслідок призупинення з 16.03.2020 консульського прийому громадян України. Також вказує, що на території України з 14.03.2020 було введено обмеження щодо перетину державного кордону через вказане захворювання. Вказані обставини є загальновідомими, не оспорюються учасниками справи та підтверджуються доданими до матеріалів справи доказами (том 1, а.с. 113-121). Так, саме існування коронавірусної хвороби СОVID-19 не може бути поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, на цьому наголошує і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23. Суд звертає увагу, що введення надзвичайного стану та обмеження, які виникли у зв`язку із його введенням через захворювання Covid-19 почали існувати з 14.03.2020, тоді як строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері позивача закінчився 19.12.2019, а тому такі обставини не могли перешкодити позивачу подати заяву про прийняття спадщини після смерті матері. Строк подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька позивача сплинув 20.03.2020, тобто на загальний шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька, такі об`єктивні обставини існували лише шість днів, що є незначним строком і що свідчить, що основний час для прийняття спадщини не був обтяжений будь-якими іншими перешкодами. Однак, навіть якщо брати до уваги ту обставину, що введення надзвичайного стану через вказане захворювання припало на час, коли позивач мав намір реалізувати своє право на прийняття спадщини після смерті батька, то є доцільність проаналізувати його поведінку після закінчення існування таких обставин. Так, з наявного у матеріалах справи офіційного повідомлення (том 1, а.с. 119) видно, що посольство України в Іспанії відновило консульський прийом громадян з 01.06.2020, що свідчить про наявність можливості у позивача скористатися своїм право на подання заяви про прийняття спадщини з цього часу. Разом з тим, [PERSON] склав та підписав заяву про прийняття спадщини після смерті матері та після смерті батька [INFO] у м. Хатіва (Іспанія), тобто більше як через три роки з моменту усунення відповідних перешкод. А тому, суд дійшов висновку, що саме по собі введення надзвичайного стану на території України та на території Іспанії не може бути визнано як поважна причина пропуску строку для прийняття спадщини позивачу. Захворювання позивача Як на підставу свого позову позивач також посилається на його захворювання та лікування, а саме: - у період з 06.03.2021 по 15.03.2021 у зв`язку із гіпертонічним кризом, що також не дозволяло йому до 30.04.2021 самостійно пересуватися через запаморочення та порушення рівноваги (том 1, а.с. 102, 105, 111, 126, 130); -30.12.2021 було діагностовано захворювання Covid-19, а тому у період з 07.01.2022 до 11.01.2022 він перебував на лікуванні (том 1, а.с. 134); -у березні 2023 року діагностовано гостра глаукома правого ока, у зв`язку з чим 05.06.2023 переніс оперативне втручання (том 1, а.с. 51, 60, 85). Суд оцінивши такі обставини справи вважає, що вони також не можуть служити підставою для висновку про існування об`єктивних та істотних перешкоди для прийняття спадщини, оскільки такі обставини значно пізніше, ніж минув строк для подання заяви про прийняття спадщини. Так, як встановлено судом, перші захворювання позивача датовані 06.03.2021, тоді як строк для прийняття спадщини після смерті матері позивача був з 18.06.2019 до [INFO] , а після смерті батька з 19.09.2019 до 20.03.2020. Тобто, такі обставини почали існувати більше ніж через рік з часу, коли строк для прийняття спадщини сплив. Крім того, такі обставини існували відносно короткочасно і між такими захворюваннями у позивача також була можливість реалізувати своє право на прийняття спадщини після смерті батьків. Також судом досліджено, що обставина існування карантинних обмежень не пересікалася у часі із обставинами захворювання позивача, не накладалась. Зокрема, посольство України в Іспанії відновило консульський прийом громадян з 01.06.2020, а перше захворювання позивача датоване 06.03.2021, тобто між ними було більше дев`яти місяців. Тому такі обставини не можуть бути визнані судом, як об`єктивні та непереборні труднощі для подання заяви про прийняття спадщини. Введення на території України воєнного стану Загальновідомо, що починаючи з 24.02.2022 на території України введено режим воєнного стану і дійсно авіасполучення з Україною було припинено. Такий стан речей триває по даний час. Водночас, така обставина також не може свідчити про поважність причин пропуску позивачем строку для подання заяви про прийняття спадщини, позаяк вона почала існувати майже через два роки після спливу строку для подання заяви про прийняття спадщини. Більше того, позивач перебуває на території іншої держави Іспанії, а тому для оформлення відповідної заяви на території цієї держави у нього жодних перешкод не було, так як режим воєнного стану введено на території України. Висновок У постанові Верховного Суду від 02 лютого 2022 року в справі № 756/957/18 вказано, що поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, строки на подання заяви про прийняття спадщини не визнаються преклюзивними, можуть бути поновлені з дотриманням правил частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини і можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через власну пасивну поведінку, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Оцінивши зібрані у справі докази, а також заслухавши доводи учасників справи, суд дійшов висновку, що позивач пропустив визначений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини після смерті своїх батьків без поважних причин, зокрема через власну пасивну поведінку, такий пропуск строку є значним, не узгоджується з такою засадою цивільного законодавства як добросовісність і розумність, а тому його позовні вимоги не можуть бути задоволені також і з цих підстав. Отже, у задоволенні позову необхідно відмовити повністю. Щодо судових витрат У відповідності до правил визначених статтею 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову суд відмовляє, то судові витрати у виді сплачено судового збору за подання даного позову необхідно покласти на позивача. Водночас, відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. А згідно пункту п`ятого частини сьомої статті 265 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині також вказується про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат. Оскільки представник відповідача до закінчення судових дебатів зробив відповідну заяву про понесені стороною відповідача витрати, то для вирішення даного питання необхідно призначити судове засідання.

Outcome: dismissed