Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-06 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» на його (позивача) користь заборгованість по заробітній платі в сумі 149 218 (сто сорок дев`ять тисяч двісті вісімнадцять) гривень 15 копійок та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень; допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; стягнути з Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» на його (позивача) користь судові витрати по справі. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що в період з 2012 року по 23.01.2023 він перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» та був звільнений за згодою сторін відповідно до наказу № 6-к від 19.01.2023, при цьому, з ним не було проведено розрахунок, як того вимагає ст. 116 КЗпП. Так, на день звільнення відповідачем його з посади, а саме станом на 23.01.2023, з ним не було здійснено повний розрахунок по заробітній платі, що є прямим порушенням Конституції України, КЗпП України. Ухвалою Богуславського районного суду Київської області від 21 серпня 2024 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням учасників справи (а.с. 20). 11.09.2024 від Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» до суду надійшов відзивна позов, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову в частині вимог про стягнення середнього заробітку за весь період затримки\~ розрахунку у повному обсязі. Також, просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в частині стягнення судових витрат, а саме витрат на правничу допомогу. Відповідачем не заперечуються наявні трудові відносини із позивачем, а також вказаний випадок звільнення та не виплати заробітної плати. Крім того зазначає, що позивач звернувся до суду із захистом свого порушеного права пропустивши строк визначений КЗпП України. Свою позицію відповідач обґрунтовує тим, що до спірних правовідносин відлік строку на звернення із позовними вимогами до суду слід рахувати відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України протягом трьох місяців з моменту першого дня прострочення виконання зобов`язання роботодавцем. 18.09.2024 від представника позивача Шапошника Є.В. надійшла відповідь\~ на відзив, у якій зазначено\~ про те, що відповідач не заперечує той факт, що у підприємства перед [PERSON] існує заборгованість по виплаті заробітної плати в сумі 149 218, 15 грн. В той же час у відзиві на позовну заяву відповідач не надає жодних пояснень тому, що позивач [PERSON] був звільнений з роботи 23.01.2023 і з моменту його звільнення з підприємства станом на сьогодні пройшов тривалий час, який становить трохи більше як 1 рік 7 місяців. При цьому жодних пояснень чому через сплив тривалого часу [PERSON] підприємством не виплачена заробітна плата відповідач не надає. Крім того в описовій частині відзиву на позовну заяву відповідач зазначає, що в даному випадку справедливим рішенням суду щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку було б задоволення вимог у розмірі 1 (однієї) гривні, а вже в прохальній частині відзиву відповідач просить відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку в повному обсязі. З вказаними доводами відповідача сторона позивача не погоджується. Крім того, [PERSON] вважає, що його вимоги щодо задоволення стягнення витрат на правничу допомогу є такими, що відповідають чинному законодавству. При цьому, просить задовольнити позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі. 25.11.2024 через систему «Електронний суд» від представника позивача [PERSON] до суду надійшли додаткові пояснення в яких представник позивача зазначив, що з моменту звільнення [PERSON] з Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», яке є прибутковою організацією, минуло вже 1 рік 10 місяців, але останньому заробітна плата так і не виплачена. [PERSON] був звільнений з Державного підприємства Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» 23.01.2023, а остання заробітна плата позивачу за повний місяць була нарахована в грудні 2022. Відповідно до ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Так, за останні пів року роботи в Державному підприємстві Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» [PERSON] була нарахована заробітна плата, яка помісячно склала: - у липні 2022 11 715 гривень (21 робочий день): у серпні 2022 11886,6 гривень (23 робочих дні); у вересні 2022 11 886,6 гривень (22 робочих дні); у жовтні 2022 11 886,6 гривень (23 робочих дні); у листопаді 2022 11 277,96 гривень (22 робочих дні); у грудні 2022 6 829,96 гривень (22 робочих дні). Таким чином за останні пів року (повних місяців) роботи в Державному підприємстві Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», тобто за 133 робочих дня [PERSON] було нараховано заробітну плату на загальну суму 65 482,72 гривень, тобто за 1 робочий день [PERSON] в середньому нараховувалось (65 482,72 грн.:133 робочих дні=492,35) 492 (чотириста дев`яносто дві) гривні 35 копійок. Нарахування заробітної плати підтверджується довідкою форми ОК-7 Пенсійного фонду України. В судове засідання представник позивача за довіреністю Шапошник Є.В. не з`явився, але подав заяву, в якій просить справу розглянути без її участі, а також зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Також у своїй заяві представник позивача заявив, що докази понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та витрат, які він має понести, будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Представник відповідача Вахід Рахімов 15.01.2025 надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку в повному обсязі. Також просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в частині стягнення судових витрат на правничу допомогу. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає за необхідне позов [PERSON] \~ задовольнити частково, виходячи з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] в період з 26.10.2012 по 23.01.2023\~ перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» та був звільнений за згодою сторін відповідно до наказу № 6-к від 19.01.2023, що підтверджується копією трудової книжки\~ (а.с. 8). Відповідно до довідки Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» за № 192 від 10.05.2024 станом на 29.04.2024 заборгованість по заробітній платі перед майстром лісу «Ісайківського агролісництва» ДП «СЛП «Київоблагроліс» - [PERSON] становить 156 218 (сто п`ятдесят шість тисяч двісті вісімнадцять) грн. 15 коп. (а.с. 12). 25.06.2024 Державним підприємством «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» [PERSON] була виплачена заробітна плата в розмірі 7 000 гривень і таким чином заборгованість відповідача по виплаті заробітної плати позивачу станом на 12.08.2024 становить 149 218 (сто сорок дев`ять тисяч двісті вісімнадцять) гривень 15 копійок (а.с. 14). Так, судом встановлено, що позивач звільнений з роботи 23.01.2023, до суду з цим позовом він звернувся 12.08.2024. За останні пів року роботи в Державному підприємстві Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» [PERSON] була нарахована заробітна плата, яка помісячно склала: у липні 2022 11 715 гривень (21 робочий день); у серпні 2022 11 886,6 гривень (23 робочих дні); у вересні 2022 11 886,6 гривень (22 робочих дні); у жовтні 2022 11 886,6 гривень (23 робочих дні); у листопаді 2022 11 277,96 гривень (22 робочих дні); у грудні 2022 6 829,96 гривень (22 робочих дні), що підтверджується довідкою форми ОК-7 Пенсійного фонду України. Згідно із статтею 43 Конституції України, гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Стаття 55 Конституції України наголошує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтею 94 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно з ст. 22 цього Закону, суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Згідно з частиною першою ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. За затримку розрахунку при звільненні передбачена відповідальність відповідно до ст. 117 КЗпП України, якою визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. З викладеного вбачається, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. За таких обставин, враховуючи те, що роботодавцем не було проведено остаточного розрахунку з позивачем з 23.01.2023, а тому, суд вважає наявними підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З 19 липня 2022 року частина 1 статті 117 ЦПК України, діє в новій редакції Закону України № 2352-IX від 01.07.2022, згідно з якою у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, законодавець, встановивши обмеження щодо виплати роботодавцем працівнику сум середнього заробітку за час затримки терміном у шість місяців, закріпив на законодавчому рівні застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності під час вирішення вказаної категорії трудових спорів, про необхідність застосування яких Велика палата Верховного суду зазначила в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц. У Рішенні Конституційного Суду України від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 (абзаци четвертий, п`ятий пункту 5 мотивувальної частини) зазначено, що за змістом частини 1 статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. Оскільки позивач звільнився з роботи 23.01.2023 до спірних правовідносин повинна бути застосована редакція ст.ст.116, 117 КЗпП України, передбачена Закон України від 01.07.2022 №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин». Що стосується заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Відповідно до Офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України в Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012, положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Оскільки відповідач не розрахувався з позивачем до часу звернення до суду із позовом і по даний час, то як наслідок перебіг тримісячного строку для звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, не розпочався, а тому відсутні підстави для відмови в задоволенні позову з цих підстав. Середній заробіток працівника за час затримки розрахунку при звільненні слід визначати за правилами, передбаченими пунктами 2, 8 Порядку, затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 року № 100, зі змінами. Абзацом 3 пункту 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Згідно з пунктом 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Пунктом 2 Порядку передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку). Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно розрахунку позивача, які він провів за шість місяців роботи, його одноденний заробіток становив - 492,35 грн. (за період роботи з липня 2022 року по грудень 2022 року, а саме за 133 робочих дні [PERSON] було нараховано заробітну плату на загальну суму 65 482,72 гривень - 65 482,72 грн.:133 робочих дні = 492,35 грн.). Натомість, у відповідності з чинним законодавством та згідно довідки Пенсійного фонду України про доходи позивача форми ОК-7 (а.с. 64), вбачається, що сукупна заробітна плата позивача за останні два місяці (грудень листопад 2022 року), що передують місяцю звільнення без вирахування сум податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, становить - 18 107, 92 грн. Позивачем за грудень листопад 2022 року було відпрацьовано 43 робочих дні, таким чином, розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 421,11 грн (18 107, 92 грн./ 43 дні = 421,11 грн). Суд приходить висновку, що позивач має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати\~ за шість місяців, тобто з 23.01.2023 по 23.07.2024 (151 робочий день), що становить - 63 588,\~ 28 грн (421,11 грн - середньоденна заробітна плата х 151 робочий день). Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають до часткового задоволення. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальним правилом, обов`язок доведення вчинення певних дій покладається на зобов`язальну сторону. Відповідно, обов`язок доведення виплати заробітної плати працівнику та здійснення ним повного розрахунку при звільненні має бути покладений саме на роботодавця, який має володіти відповідною інформацією та доказами. Позивачем доведено, що в день звільнення\~ 23 січня 2023 року, він працював, що підтверджено нарахуванням заробітної плати. Оскільки відповідач не довів, що порушення строків виплати заробітної плати сталося внаслідок непереборної сили, то відповідно він, як роботодавець, не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Враховуючи положення ч. 1 ст. 116 та ч. 1 ст.117 КЗпП України, суд приходить до переконання, що відповідач має сплатити позивачу заборгованість по заробітній платі, що утворилася на день його звільнення 23.01.2023 в сумі 149 218\~ грн 15 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі - 63 588 грн 28 коп. Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України). Отже, оскільки позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати на оплату судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1211,20\~ грн. Щодо судових витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Представником позивача\~ - адвокатом Шапошником Є.В. зазначено, що докази витрат на правничу допомогу адвоката будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення у справі судового рішення. Відтак, розподіл судових витрат позивача на правничу допомогу підлягає вирішенню через п`ять днів після ухвалення рішення суду та подання відповідних доказів. У відповідності до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд вважає необхідним допустити негайне виконання судового рішення про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. З урахуванням викладеного та

Outcome: partial