Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-05 00:00:00

У лютому 2025 року [PERSON] , через представника адвоката Янчишина Володимира Йосифовича, звернулася в суд із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що 11 червня 2005 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України, актовий запис № 668. Від спільного шлюбу [INFO] у сторін народилась донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] від 06 червня 2006 року, актовий запис № 1148, та [INFO] народилась донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] від 10 жовтня 2013 року, актовий запис № 2319. 18 вересня 2024 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/12699/24 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Згідно договору купівлі-продажу квартири, зареєстрованого в реєстрі № 275 від 21 травня 2014 року № НАА352634, видавник: приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Н. М., продавець [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , який був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , знятий з місця реєстрації проживання 17.05.2014 року) продав [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ) трикімнатку квартиру [ADDRESS] , загальна площа 63,0 м2, житлова площа 37,6 м2. Отож, під час шлюбу колишнім подружжям набуто спільне майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 21924240 від 21 травня 2014 року, згідно якого [PERSON] на праві приватної власності належить трикімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальна площа 63,0 м2, житлова площа 37,6 м2, реєстраційний об`єкт нерухомого майна 365228761101. Покликаючись на\~норми матеріального\~права та\~практику Верховного\~Суду,\~на рівність\~часток дружини\~та чоловіка\~у майні,\~яке набуте\~ними під\~час шлюбу\~та належить\~їм на\~праві спільної\~сумісної власності,\~представник позивачки\~просив: впорядку поділу спільного майна подружжя, визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності на: 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (загальною площею 63,0 м2, житловою площею 37,6 м2) реєстраційний об`єкт нерухомого майна 365228761101. Ухвалою судді\~Тернопільського міськрайонного\~суду Тернопільської\~області від\~06\~лютого 2025\~року відкрито\~провадження у\~цивільній справі\~за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя; постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Представник позивачки адвокат Янчишин В. Й. в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи без його та [PERSON] участі. Позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] \~надіслав поштовим\~відправленням №\~46002\~0004468\~3\~заяву про\~визнання позову.\~В цій\~заяві відповідач\~зазначає про\~те,\~що визнає\~позов і\~погоджується на\~те,\~щоб квартиру,\~що знаходитьсяпо [ADDRESS] (загальною площею 63,0 м2, реєстраційний об`єкт нерухомого майна 365228761101), визнати об`єктом права спільної власності подружжя та її частину визнати за позивачкою [PERSON] , незважаючи на те, що дана квартира повністю придбана за кошти батьків [PERSON] , про що відомо позивачці. Також відповідач просить розглядати справу без його участі. Частини 1, 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) визначають, що відповідач може визнати позов на будьякій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За змістом\~ч.\~3\~ст.\~200\~ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За вказаних обставин, з підстав, визначених ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступне. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 вересня 2024 року, справа № 607/12699/24, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 11 червня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України, актовий запис № 668. 21 травня 2014 року між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири. [PERSON] продав, а [PERSON] купив належну [PERSON] трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Загальна площа квартири 63,0 кв. м., житлова 37,6 кв. м. (п. 1 Договору). Пунктами 16, 17 цього Договору передбачено: продавець стверджує, що на продаж квартири отримано згоду дружини [PERSON] , справжність підпису якого на заяві засвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Н. М. 21 травня 2014 року по реєстру № 267; Покупець свідчить, що на купівлю квартири отримано згоду дружини [PERSON] , справжність підпису якого на заяві засвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Мартюк Н. М. 21 травня 2014 року по реєстру № 268. Цей договір НАА 352634 посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 275. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 21924240 від 121 травня 2014 року, квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] , розмір частки 1/1, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 365228761101. Як вказано у висновку про вартість майна від 23 січня 2025 року, складеного оцінювачем [PERSON] , вартість об`єкта нерухомого майна, квартири за адресою: [ADDRESS] , на дату оцінки становить 1\~235\~300 грн. Відтак, проаналізувавши вищенаведене, суд дійшов до висновку, що до виниклих спірних правовідносин слід застосувати наступні норми матеріального права. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (стаття 3 ЦПК України). За положенням статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до статті 16 ЦК України\~особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 Сімейного кодексу України (далі СК України). Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства (постанова Верховного Суду від 25 січня 2021 року в справі № 758/10761/13-ц). Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанови Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини першої статті 57 СК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отож, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6843 цс 17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17ц. Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує з частиною четвертою статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц. У постанові\~Верховного Суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 зроблено висновок, що «наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність». Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (постанова Верховного Суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України). Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України) (постанова Верховного Суду від 12 квітня 2023 року в справі № 648/3137/15-ц). Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Судом встановлено\~та підтверджено\~матеріалами справи,\~що квартира\~за адресою:\~ [ADDRESS] , придбана сторонами у період шлюбу за згодою позивачки [PERSON] , і відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на це майно. Натомість, незважаючи на твердження [PERSON] про те, що спірна квартира повністю придбана за кошти його батьків, про що відомо позивачці, відповідач визнав позов про що подав письмову заяву. Відтак, суд виснував про те, що квартири [ADDRESS] , є спільним сумісним майном подружжя і [PERSON] належить ідеальна частка у цьому нерухомому майні. Таким чином, враховуючи вищенаведене, оскільки подружжя не домовилося про порядок поділу спільного майна, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про поділ майна подружжя є підставними та підлягають задоволенню, шляхом визнання за позивачкою права власності на ідеальну частку квартири [ADDRESS] . У разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову (ч. 1 ст. 142 ЦПК України). Так, як відповідач визнав позов, подавши суду відповідну заяву, слід повернути позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору 2 741,00 грн. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача 2 741,00 грн сплаченого судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: approved