Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-05 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі представника адвоката Соботника Р.В., звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про припинення стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, звільнення від сплати заборгованості за аліментами та визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню. Свої вимоги мотивує тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 11.02.2019 на підставі рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області. Від даного шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , а також чотирьох повнолітніх дітей. З середини 2023 року [PERSON] переїхав до Німеччини, де проживає окремо від батьків. З 22.11.2022 позивач [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . [INFO] у позивача та його дружини народилася донька - [PERSON] . Крім того, дружина позивача має дочку [PERSON] , [INFO] , біологічний батько якої позбавлений батьківських прав. Зазначає, що позивач [PERSON] утримує трьох неповнолітніх дітей (сина [PERSON] , дочку [PERSON] , дочку дружини [PERSON] ) та дружину. Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 15.05.2024 по справі № 716/2475/23 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини задоволено повністю. Постановою Чернівецького апеляційного суду від 26.09.2024 скасовано рішення суду першої інстанції в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] додаткових витрат на утримання дитини в сумі 4750 грн., в частині стягнення аліментів рішення залишено без змін. 12.12.2024 відкрито виконавчі провадження. Вказує, що син [PERSON] з 15.11.2023 проживає окремо від батьків у м. Аахен в Німеччині. В даному випадку вважає, що обставиною, що змінилася та має істотне значення, є зміна місця проживання дитини окремо від батьків. У зв`язку із цим просить звільнити позивача від сплати аліментів починаючи з 27.09.2024. При цьому, представник позивача посилається на численну судову практику та вважає, що вона може бути застосовано до правовідносин, що виникли між сторонами. Також вказує суду на те, що на примусовому виконанні у органах державної виконавчої служби з 12.12.2024 перебуває виконавче провадження № 76761935, відкрите на підставі виконавчого листа виданого 25.11.2024 на підставі рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 15.05.2024 по справі № 716/2475/23. У зв`язку з припиненням стягнення на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини, вважає, що вищевказаний виконавчий лист є таким, що не підлягає виконанню з 27.09.2024 року. Також вказує, що відповідно до Розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 12.12.2024 у виконавчому провадженні № 76761935 борг [PERSON] зі сплати аліментів у даному виконавчому провадженні складає 36 279,00 грн. Вказує, що нарахування аліментів за період, коли дитина не проживала з матір`ю, суперечить цільовому призначенню аліментів, за рахунок яких утримується дитина. З урахуванням того, що неповнолітній [PERSON] проживає окремо від батьків, починаючи з 27.09.2024, що є істотною обставиною, тому просить також суд звільнити позивача від обов`язку зі сплати заборгованості з аліментів за період з 27.09.2024 року (день, з якого неповнолітній [PERSON] проживає окремо від батьків) і по дату набрання рішенням суду по даній справі законної сили. Ухвалою судді від 14.01.2025 вирішено питання про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження. Цією ж датою суддею вирішено питання про забезпечення позову. Зокрема, зупинено стягнення у виконавчому провадженні № 76761935. 23.01.2025 представником відповідача адвокатом Гірчак Н.А. в інтересах відповідача [PERSON] суду надано відзив на позовну заяву з якого вбачається, що стороною відповідача позовні вимоги не визнаються повністю. Така позиція обґрунтовується тим, що спільний неповнолітній син сторін [PERSON] тимчасово проживає в Німеччині у зв`язку із навчанням та військовими діями в Україні. Матір дитини [PERSON] часто приїжджає до дитини, займається його утриманням, постійно переказує грошові кошти йому, передає передачі з продуктами харчування. Вказує, що всі ці обставини вже встановлені судом в попередньому спорі щодо стягнення аліментів. Вказує, що надані стороною позивача квитанції про переказ грошових коштів свідчать про надання матеріальної допомоги сину. За період з грудня 2023 року до грудня 2024 року жодних переказів з призначенням платежу для сплати аліментів не було. Разом з тим, з наданих ними квитанцій вбачається факт постійної грошової допомоги матері на користь сина. Відмітки в паспорті громадянина України для виїзду за кордон підтверджують факт виїзду за межі України до дитини. Вважає, що відповідач і надалі продовжує утримувати їх спільного неповнолітнього сина. Також на думку сторони відповідача позовна вимога про звільнення від сплати аліментів, а також заборгованості не обґрунтована належним чином та відсутні правові підстави для її задоволення. Серед іншого, просила також вирішити питання про стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат пов`язаних з отриманням професійної правничої допомоги. 07.02.2025 представником позивача адвокатом Соботником Р.В. суду подано відповідь на відзив в якому він спростовує доводи сторони відповідача викладені у відзиві на позовну заяву. Вважає, що матеріалами справи доведено факт постійного проживання неповнолітнього сина саме в Німеччині, а також те, що наявні підстави для припинення стягнення аліментів, а також заборгованості по ним. Також 12.02.2025 стороною позивача суду надано квитанцію від 08.02.2025 про сплату позивачем [PERSON] грошових коштів в сумі 30232,50 грн із призначенням платежу: ВП № 76761935, з грудня 2023 року до вересня 2024 року. В судовому засіданні представник позивача адвокат Соботник Р.В. позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві та відповіді на відзив, наполягав на їх задоволенні. Додатково вказав, що заборгованість по сплаті аліментів станом на 27.09.2024 позивачем [PERSON] погашена повністю. Вказав, що оскільки неповнолітній син із вказаної дати проживає самостійно в Німеччині без батьків, то підстав для подальшої сплати аліментів не має. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову. Пояснила, що вона й надалі продовжує утримувати їх спільного з позивачем неповнолітнього сина [PERSON] , який на даний час тимчасово проживає в Німеччині. Вона постійно переказує йому грошові кошти, відвідує по місцю тимчасового проживання, придбаває одяг та продукти харчування. Натомість позивач не приймає регулярної участі в утриманні, заборгував значну суму грошових коштів, хоч і сплатив частково борг. Також вказала, що син в червні 2024 року був в Україні, оскільки ставав на військовий облік, а в подальшому вони разом поїхали в Німеччину. Восени вона повернулась в Україну в особистих справах. Звернула увагу суду на той факт, що син за кодоном не працює, а навчається, а тому не має можливості самостійно себе утримувати. Представник відповідача адвокат Гірчак Н.А. в судовому засіданні просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог повністю з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Вважає, що позов не обґрунтований, оскільки неповнолітній син сторін [PERSON] хоч і зареєстрований в Німеччині з 15.11.2023, однак він перебуває на постійному утриманні матері, оскільки не має самостійного заробітку у зв`язку із навчанням. Суд, вислухавши пояснення та мотиви відповідача та представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований Городенківським райвідділом РАГСу Івано-Франківської області 03 червня 1989 року актовим записом №46, розірваний рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 11 лютого 2019 року. [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . З витягу з реєстру Кадубовецької територіальної громади Чернівецького району Чернівецької області від 21 грудня 2023 року [PERSON] 16 травня 2007 року зареєстрований по [ADDRESS] . 22 листопада 2022 року позивач [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] . [INFO] у подружжя народилась дитина [PERSON] . Крім того, дружина позивача [PERSON] . [PERSON] є також матір`ю малолітньої [PERSON] , [INFO] , біологічний батько якої позбавлений батьківських прав стосовно неї відповідно до рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 08 листопада 2016 року. Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 15 травня 2024 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів та додаткових витрат на неповнолітню дитину задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] в розмірі частини доходів (заробітку) платника аліментів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову 21 грудня 2023 року та до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] додаткові витрати на утримання дитини [PERSON] в сумі 4750 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Постановою Чернівецького апеляційного суду від 26 вересня 2024 року вищевказане рішення суду першої інстанції в частині стягнення з [PERSON] додаткових витрат на утримання дитини в сумі 4750 грн скасовано та в цій частині в задоволенні позову відмовлено. В решті рішення суду залишено без змін. Згідно вимог ст. 82 ч. 4 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судовим рішенням суду апеляційної інстанції встановлено, що відповідач [PERSON] несе основний тягар як матеріального утримання дитини, так і його виховання, розвитку, догляду, лікування тощо, організацію його життя. Неповнолітній [PERSON] на даний час проживає по [ADDRESS] у зв`язку із навчанням. Отже, проживання неповнолітнього [PERSON] за іншою адресою, зумовлене навчанням, має тимчасовий характер. Факт тимчасового проживання неповнолітнього сина в Німеччині з 2023 року відповідач [PERSON] не оспорювала. Дана обставина також вбачається з підтвердження реєстрації від 15.11.2023 перекладену на українську мову. Як вбачається з довідки виконавчого комітету Кадубовецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області від 09.07.2022 відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Згідно постанови про відкриття виконавчого провадження від 12.12.2024 ВП № 76761935 примусове виконавче провадження відкрито в межах цивільної справи № 716/2475/23 щодо стягнення з позивача [PERSON] аліментів. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів державного виконавця станом на 12.12.2024 боржник [PERSON] заборгував сплату аліментів в розмірі 39302,25 грн. Як вбачається з відповіді ДПСУ від 17.01.2025, то відповідач [PERSON] за період з 01.09.2024 тричі здійснювала виїзд за межі митної території України. Згідно вимог ст. 273 ч. 4 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Як вбачається з вимог ст. 181 ч. 3 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з частиною 1, 2 статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року в справі № 2-1161/2011 вказано, що факт відсутності у батька можливості надавати дитині утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В судовому засіданні також встановлено, що до моменту звернення позивачем [PERSON] до суду із даним позовом, останній мав значну заборгованість по сплаті аліментів на утриманні неповнолітнього сина [PERSON] . 14.05.2024 позивач [PERSON] здійснив два грошових перекази на користь сина [PERSON] в сумі по 15000 гривень кожен із зазначенням призначення платежу: переказ власних коштів, на повернення додому в України та вітання з днем народження. Третій платіж вчинено позивачем на користь сина [PERSON] 20.06.2024 в сумі 3000 гривень з призначенням платежу: переказ власних коштів. Таким чином, можливо зробити висновок, що позивач [PERSON] частково виконував свої зобов`язання по утриманню спільного неповнолітнього сина [PERSON] , однак не в повній мірі та не регулярно. Як видно з копії паспорта громадянина України для виїзду за кордон виданого на ім`я відповідача [PERSON] , то остання протягом 2023-2024 років неодноразово виїжджала за межі митної території України. Даний факт також підтверджується відповіддю ДПС України. Перебуваючи за кордоном в Німеччині [PERSON] проживала з сином [PERSON] , здійснювала придбання товарів, що вбачається з фіскальних чеків на німецькій мові. Факт спільного проживання в Німеччині протягом 2023-2024 років підтверджується також світлинами доданими до відзиву на позовну заяву. Як вбачається з численних платіжних інструкцій, то відповідач [PERSON] неодноразово на ім`я сина [PERSON] здійснювала грошові перекази протягом 2024 року на різні суми. Крім того, відповідач [PERSON] регулярно переказувала грошові кошти фізичній особі на ім`я [PERSON] де в графі призначення зазначено, що грошові кошти переказані за уроки англійської мови для [PERSON] . Як вбачається з військово-облікового документу неповнолітній [PERSON] взятий на облік в [INFO] 19.06.2024. На момент перебування на митній території України, останній проживав з матір`ю та також перебував на її утриманні, що не заперечувалось стороною позивача. Відносно лікування неповнолітнього [PERSON] в Німеччині в стоматологічній клініці, то суд бере до уваги, що договір про розстрочку платежу перекладений належним чином на українську мову, однак платником вказаний саме неповнолітній [PERSON] , а не відповідач, не зазначено походження грошових коштів пацієнта. Тому, суд не враховує даний доказ як підставу для вимог сторін. Судом береться до уваги, що на стадії судового розгляду позивачем [PERSON] сплачено на користь Заставнівського ВДВС Чернівецького району Чернівецької області грошові кошти в сумі 30232,50 грн із призначенням платежу: ВП № 76761935, з грудня 2023 року до вересня 2024 року, що вбачається з квитанції від 08.02.2025. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18). У матеріалах справи наявні докази перебування неповнолітнього сина сторін [PERSON] на утриманні матері [PERSON] , оскільки остання хоч і не проживає з ним на регулярній основі, однак систематично утримує його, забезпечує його матеріальними благами, дбає про його освітній рівень та навчання. Саме тому, не заслуговує на увагу посилання сторони позивача на те, що з 27.09.2024 неповнолітній [PERSON] проживає самостійно та не перебуває на утриманні матері, що виключає можливість сплати аліментів позивачем. Більше того, попередні суди, вирішуючи питання про стягнення аліментів, констатували той факт, що син сторін проживає тимчасово в Німеччині та не на постійній, дана обставина викликана військовими діями в Україні та навчанням. У зв`язку із викладеним, вимога сторони позивача про звільнення від сплати аліментів не підлягає задоволенню, оскільки вона є необґрунтованою та не доведена належним чином, спростована наявними в матеріалах справи доказами. Щодо посилання представника позивача на судову практику про яку йдеться в позові та відповіді на відзив, то вона не може бути застосована до правовідносин, що склалися між сторонами по справі, оскільки обставини різняться між собою та факт припинення утримання неповнолітньої дитини отримувачем аліментів не доведено. Згідно вимог ст. 432 ч. 2 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Вимога позивача про визнання виконавчого листа виданого 25.11.2024 в межах цивільної справи № 716/2475/23 щодо стягнення аліментів є похідною від первісної вимоги. Оскільки суд прийшов до переконання про відмову в задоволенні такої первісної вимоги, то відповідно не підлягає задоволенню і зазначена вимога. Обов`язок щодо сплати боржником аліментів до досягнення дитиною [PERSON] повноліття регламентований судовим рішенням. Крім того, оскільки судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що дитина перебувала на постійному утриманні матері та періодично останні проживали разом, то відсутні також підстави для задоволенні вимоги про звільнення позивача [PERSON] від сплати заборгованості по сплаті аліментів. Вирішуючи питання про відшкодування судових витрат по справі, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документом, що посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги, зокрема, може бути договір про надання правової допомоги. Статтею 30 вказаного закону регламентовано, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015р., п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до ст.59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до норм статті 10 Закон України «Про судоустрій і статус суддів» кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, визначених законом, держава забезпечує надання професійної правничої допомоги безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав та особи, яка надає правничу допомогу. Витрати учасників судового процесу на професійну правничу допомогу відшкодовуються в порядку, визначеному законом. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження\~вимог\~щодо\~стягнення судових\~витрат\~в\~частині надання\~правової\~допомоги\~представником відповідача\~суду надано\~копію ордеру\~на надання\~правничої допомоги\~серії\~СЕ №\~1103164\~від\~23.01.2025,\~копію\~Договору\~про надання\~правової\~допомоги \~№\~4\~від\~20.01.2025,\~Додаткову\~угоду №\~1\~до Договору\~про надання\~правової допомоги\~№ 4\~від 20.01.2025,\~ акт\~приймання-передачі\~виконаних робіт\~від 23.01.2025\~із детальним описом\~робіт (наданих\~послуг),\~виконаних\~адвокатом під\~час надання\~правничої\~допомоги, за умовами якого загальна вартість наданих послуг складає 6000 грн, а також квитанцію до прибуткового касового ордера № 51 від 23.01.2025 про прийняття від [PERSON] грошових коштів в сумі 6000 гривень на підставі Договору № 4 від 20.01.2025. На думку суду, вказані докази є належними та допустимими в розумінні ст. 77, 78 ЦПК України. Поряд з цим встановлено, що відповідно до п. 1.1 та 2.1.1. Договору, предметом даного договору є надання Адвокатом усіма законним методами та способами правової допомоги Клієнту у всіх справах ,які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів. Адвокат зобов`язується надати правову допомогу у цивільній справі про припинення стягнення аліментів, звільнення від сплати заборгованості за аліментами. У зв`язку із викладеним, не заслуговують на увагу посилання сторони позивача на той факт, що Договір не містить вказівки на номер цивільної справи в межах якої надається така правова допомога, а тому відсутні підстави для її стягнення. Верховний Суд в своїх численних рішеннях неодноразово звертав увагу учасників провадження на те, що відсутність посилання в договорі про надання правової допомоги на номер справи не може бути підставою для відмови в стягненні судових витрат понесених стороною на користь якої ухвалено судове рішення. Згідно правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду у складі колегії Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.02.2020 у справі № 648/1102/19, суд, аналізуючи положення ЦПК України, дійшов висновку, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст. 137 ЦПК України). Відтак,\~суд\~приходить до\~висновку,\~що при\~визначенні розміру\~витрат на\~професійну правничу\~допомогу представником\~відповідача дотримані\~норми чинного\~законодавства,\~а\~тому з\~позивача\~на користь\~відповідача\~необхідно стягнути\~такі \~судові витрати\~в розмірі\~6000\~гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved