Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить розірвати шлюб між нею та відповідачем по справі, зареєстрований 07.02.2015 ВДРАЦС РС Жидачівського РУЮ у Львівській області, актовий запис №06. Стислий виклад позиції сторін. В обгрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що 07.02.2015 між нею, [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Жидачівського районного управління юстиції у Львівській області, про що складено відповідний актовий запис № 06. Під час перебуванні у шлюбі у них народилась одна спільна дитина - донька [PERSON] , [INFO] . Через взаємні непорозуміння вони перестали спільно проживати у 2019 році та зрозуміли, що є різними людьми з різними поглядами на життя і тому подальше спільне життя між ними, як подружжям, є неможливим. За вказаний період ніхто із них не намагався примиритись, а тому сім`я та її цінності уже втрачено, відтак, шлюб існує лише формально. Потреби для надання строку на примирення не має, адже понад три роки кожен із них уже живе власним життям та має коло власних інтересів, примирення не можливе. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Равлінко Р.Г. від 20.12.2023 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Судове засідання призначено на 19.03.2024 та 20.06.2024 /а.с.21-24/. Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 19.03.2024 визнано дії [PERSON] зловживанням процесуальними правами та позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу залишено без розгляду /а.с.30-32/. Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Равлінко Р.Г., від 27.03.2024 виправлено описку в ухвалі судді Жидачівського районного суду Львівської області Равлінко Р.Г. від 20.12.2023 /а.с.40-41/. Відповідно до постанови Львівського апеляційного суду від 06.08.2024 ухвалу Жидачівського районного суду Львівської області від 19.03.2024 скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції /а.с.104-109/. Справу надійшла до Жидачівського районного суду Львівської області після апеляційного провадження 05.09.2024. Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Равлінко Р.Г. від 12.09.2024 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу прийнято до розгляду. Судове засідання призначено на 11.12.2024 та 11.03.2025 /а.с.120-122/. Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 11.12.2025 у зв`язку з відсутністю документів, які б свідчили про вручення судових документів [PERSON] , який згідно матеріалів справи проживає за адресою: [ADDRESS] , справу розглядом відкладено на 11.03.2025 /а.с.143-144/. Розгляд справи по суті відбувся 11.03.2025 без участі сторін. Позивачка [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судове зсідання не з`явилась. Представник позивачки [PERSON] , адвокат Дзивульська С.В., подала клопотання, згідно якого просить розгляд справи проводити у відсутності сторони позивачки. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоч про дату, час і місце його проведення повідомлений належним чином, оскільки компетентним суду Республіки Польщі при врученні йому документів відповідно до умов Договору між Україною та Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах (підписаного 24.05.1993, ратифікованого Постановою ВР №3941-XII 3941-12 від 04.02.1994, набравшого чинності 14.08.1994) поставлено відмітку про вручення [PERSON] судових документів, заяв про розгляд справи за його відсутності не подав, правом на подання відзиву не скористався. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема, з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачкою, що повністю відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України. Згідно ч.1 ст.223 ЦК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що неявка відповідача не є перешкодою для розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, і позов слід задовольнити, ухваливши заочне рішення. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Судом встановлено, що 07.02.2015 сторони уклали шлюб, який зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Жидачівського районного управління юстиції у Львівській області, про що зроблено відповідний актовий запис №06 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] /а.с.4/. Від шлюбу у сторін по справі народилися: дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 16.06.2015 /а.с.5/. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, регламентується нормами Закону України «Про міжнародне приватне право». При цьому, як чітко обумовлено змістом статті 2 цього Закону, він застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, як: визначення застосовуваного права; процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб; підсудність судам України справ з іноземним елементом; виконання судових доручень; визнання та виконання в Україні рішень іноземних судів. Отже, наведений нормативно-правовий акт під приватноправовими відносинами розуміє відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи, а під іноземним елементом - ознаку, яку характеризує приватноправові відносини, що ним регулюються, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави (пункти 1 і 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право». Послідовний аналіз вказаних правових норм надає суду можливість зробити висновок про те, що це рішення ухвалюється у справі з іноземним елементом. Загальні засади регулювання правовідносин з іноземним елементом встановлені статтею 26 Конституції України, якою закріплено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ч.ч.2,4 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Стаття 24 СК України визначає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно із ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Так, згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи Дослідивши матеріали справи, встановлено, що розлад у сім`ї є стійким, сторони спільного господарства не ведуть, подружніх стосунків не підтримують. Сім`я фактично розпалася, а шлюб існує тільки формально, так як протягом тривалого часу між сторонами існують непорозуміння. Поновлювати сімейні стосунки та миритися сторони не бажають, оскільки їх відсутність у судовому засіданні свідчить про їх байдуже ставлення до сім`ї та збереження шлюбу. Аналізуючи наведені докази, встановивши дійсні мотиви розірвання шлюбу та з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим і недоцільним, суперечило б інтересам позивачки, а тому позовні вимоги останнього є обґрунтованими та підлягають задоволенню, внаслідок чого шлюб між сторонами слід розірвати. Окрім того, враховуючи відсутність у прохальній частині позову вимог позивачки про стягнення на її користь з відповідача понесених судових витрат, тому суд вважає за можливе залишити витрати зі сплати судового збору за позивачкою.

Outcome: approved