Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаною позовною заявою посилаючись на те, що 08 жовтня 2011 року вона уклала шлюб з відповідачем, спільне життя з яким не склалося у зв`язку з відсутністю взаєморозуміння, відмінності поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки. Від шлюбу сторони мають одну неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . З відповідачем проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Збереження сім`ї неможливо та суперечить інтересам позивачки та відповідача. Просила розірвати шлюб та злишити малолітню дитину проживати з нею й на утриманні позивачки. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, проте на адресу суду подала заяву, в якій просить проводити судовий розгляд за її відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить такі задовольнити за наведеними у позові підставами. Проти ухвалення заочного рішення, на підставі наявних у справі доказів, не заперечує. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, проте, будь-яких документів на підтвердження поважності причин неявки відповідачем суду не надано, жодних заперечень проти позовних вимог суду не представлено. Всебічно дослідивши матеріали цивільної справи 302/1762/24, з`ясувавши всі обставини по справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у взаємозв`язку з дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають задоволенню, з таких підстав. Суд встановив, що сторони по справі - [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який 08 жовтня 2011 року був зареєстрований виконкомом Ізківської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області та у книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 03 й видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 08.10.2011, оригінал якого є в матеріалах даної справи. Після реєстрації шлюбу дошлюбне прізвище дружини « [PERSON] » змінено на прізвище « [PERSON] ». Від шлюбу сторони мають одну малолітню дитину: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.9). Подружні стосунки між сторонами припинені з причин розбіжності характерів та різних поглядів на життя, відсутністю взаєморозуміння, що в цілому призвело до втрати почуття любові та довіри один до одного та припинення шлюбних відносин, у зв`язку з чим позивачка звернулась до суду з цим позовом про розірвання шлюбу. Положеннями ч.2 ст. 104, ч.3 ст. 105, ч.1 ст. 110 Сімейного кодексу України (далі - СК України) унормовано право подружжя на розірвання шлюбу за позовом одного із них на підставі рішення суду. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з приписами ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Статтею 111 СК України встановлено, що суд вживає заходи до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Ухвалою від 23.12.2024 за клопотанням представника відповідача - адвоката Рішка С.І. суд вжив заходів до збереження шлюбу, визначивши сторонам строк для примирення тривалістю два місяці. Сторони впродовж наданого судом строку не примирились, про що свідчить заява позивачки від 10 лютого 2025 року (а.с. 29, 30). Суд констатує вичерпання заходів для примирення сторін, що свідчить про неможливість збереження шлюбу. Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх неповнолітньої дитини, що мають істотне значення. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Враховуючи викладене суд уважає, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі. Оскільки позивачка [PERSON] наполягає на розірванні шлюбу, враховуючи вичерпання заходів для примирення сторін - відмова в розірванні шлюбу може мати ознаки примушення до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вивчивши обґрунтування заявлених [PERSON] позовних вимог, відсутність відзиву (заперечень проти позову) відповідача [PERSON] , враховуючи що впродовж визначного судом строку сторони не примирилися, суд доходить висновку про неможливість збереження шлюбу. Зважаючи на те, що шлюб між сторонами фактично розпався, спільне життя подружжя і збереження сім`ї стало неможливим, шлюбні стосунки сторони не підтримують, мешкають окремо один від одного - то формальне існування шлюбу обмежує особисту свободу позивачки та порушує її особисті інтереси, що мають істотне значення. Відтак суд доходить висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про залишення дитини проживати з матір`ю та на її утриманні, суд доходить таких висновків. Частиною 4 статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За змістом ч.1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Матеріали справи та позиція відповідача, зокрема відсутність заперечень на зазначену позовну вимоги, вказують на відсутність між сторонами спору щодо місця проживання їх спільної дитини. Окрім цього з матеріалів справи слідує, що неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] фактично проживає з позивачкою. Відтак залишення її проживати з матір`ю не змінить місця проживання й становища дитини, інтереси якої суд уважає превалюючими при вирішенні цієї позовної вимоги. Суд зауважує, що вирішуючи вимогу позивачки про залишення дитини проживати з нею після розірвання шлюбу - суд не вирішує спір щодо визначення місця проживання дитини. Суд враховує правові висновки Верховного Суду, висловлені в постановах від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження №61-14859св19) та від 18 липня 2022 року в справі № 405/4659/21 (провадження № 61-5775св22). Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Суд уважає за необхідне роз`яснити сторонам, що згідно з положеннями ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно з приписами ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 1 ст. 181 СК України). На підставі зазначених правових норм суд констатує про необґрунтованість вимоги про залишення дитини на утриманні позивачки. Враховуючи наведене суд уважає обґрунтованою вимогу про залишення дитини проживати з позивачкою та наявність підстав для її задоволення. В задоволенні вимог про залишення дитини на утриманні позивачки суд уважає за необхідне відмовити. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати в справі належить покласти на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved