Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-09 00:00:00

Постановою Верховного Суду від 20.11.2024 справу № 277/977/22 в частині позовної вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «СП Євротрейд» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Заява обґрунтована тим, що 22 січня 2020 року позивача прийнято на роботу в ТОВ «СП Євротрейд» на посаду водія. При прийомі на роботу в нього, як і в інших працівників, в обов`язковому порядку було відібрано заяву про звільнення за власним бажанням за частиною першою статті 38 КЗпП без зазначення дати. 22 листопада 2022 року стало відомо, що роботодавцем було видано наказ про його звільнення 31 серпня 2022 року на підставі частини першої статті 38 КЗпП України, хоча заяву про звільнення за власним бажанням він не подавав. При цьому він 01 вересня 2022 року, 17 жовтня 2022 року на адресу ТОВ «СП Євротрейд», а 04 жовтня 2022 року на ім`я начальника відділу кадрів, направляв заяви про звільнення за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, колективного та трудового договору. Відповідач, не зважаючи на те, що заяву від 17 жовтня 2022 року отримав, жодним чином не відреагував. Враховуючи той факт, що на момент подачі заяви про звільнення за частиною третьою\~статті 38 КЗпП України він вже був звільнений відповідачем на підставі частини першої\~статті 38 КЗпП України, хоча таку заяву не подавав, позивач стверджував, що наказ про звільнення підлягає скасуванню. З 31 серпня 2022 року він перебуває у вимушеному прогулі з вини ТОВ «СП Євротрейд», так як йому не видано трудову книжку. Постановою Верховного Суду від 20.11.2024 скасовано наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «СП Євротрейд» від 31 серпня 2022 року № 64 про звільнення [PERSON] . Поновлено [PERSON] на посаді водія автотранспортних засобів в Товаристві з обмеженою відповідальністю «СП Євротрейд»; в частині стягнення середнього заробітку справу направлено на новий розгляд. В додаткових поясненнях позивач вказує, що фактично на виконання рішення ВС його не було поновлено на роботі, тому час вимушеного прогулу триває. [PERSON] не згоден на нове прийняття його на роботу до товариства, а вимагає скасувати наказ про звільнення, повідомивши про це ПФУ з відновленням його страхового стажу. Відповідач подав відзив на позовну заяву, де вказав, що на виконання постанови ВС від 20.11.2024 [PERSON] відповідно до наказу №122 від 04.12.2024 поновлений на роботі з 01.09.2022 на посаді водія автотранспортних засобів. Крім того, відповідач зазначає, що частково у липні та в серпні 2022 року позивач перебував у відпустці, тому його середньоденну заробітну плату слід обчислювати з заробітної плати за травень та червень 2022 року. Згідно з обрахунками відповідача середньоденна заробітна плата [PERSON] становила 337,22 грн. Відповідач наголошує, що на даний час позивач так і не з`явився на роботі. Ухвалою суду від 12.12.2024 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду\~від 14.01.2025,постановленою судом без виходу до нарадчої кімнати, підготовче засідання відкладено на 29.01.2025. Ухвалою суду від 29.01.2025 у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін відмовлено. Ухвалою суду від 29.01.2025 визнано обов`язковою явку у судове засідання позивача або його представника. Протокольною ухвалою суду від 06.02.2025 у підготовчому засіданні оголошено перерву до 17.02.2025 для обговорення сторонами мирової угоди. Ухвалою суду від 17.02.2025строк підготовчого провадження продовжено на 30 днів, розгляд справи відкладено до 24.02.2025. Ухвалою суду від 24.02.2025 підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду по суті на 06.03.2025. Ухвалою суду від 06.03.2025 в задоволенні клопотання представника ТОВ «СП Євротрейд» про повернення до стадії підготовчого провадження відмовлено. У судовому засіданні оголошено перерву до 10.03.2025. Позивач у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2022 по 20.11.2024, тобто за 580 днів в розмірі 195587,60 грн. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти вказаного позивачем розрахунку, надала власний розрахунок, де середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2022 по 19.11.2024, тобто за 564 дні, становить 190192,08 грн. Крім того, представник товариства вказала, що є підстави для зменшення даної суми, оскільки розгляд справи здійснювався більше року у зв`язку з неявкою позивача у судові засідання. Просила в позові відмовити. У судовому засіданні 10.03.2025 оголошено скорочене (вступне та резолютивну частини) рішення. Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, надавши відповідну правову оцінку зібраним у матеріалах справи доказам, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що з 22 січня 2020 року до 31 серпня 2022 року [PERSON] працював у ТОВ «СП Євротерйд» на посаді водія автотранспортних засобів. 22 січня 2020 року між сторонами було укладено трудовий контракт № 001/8, в якому зазначено обов`язки сторін, умови оплати праці, відповідальність сторін, умови зміни, припинення та розірвання контракту, зокрема з ініціативи працівника до закінчення строку дії. Строк дії контракту не зазначено. Наказом ТОВ «СП Євротрейд» № 64 від 31 серпня 2022 року [PERSON] звільнено з посади водія автотранспортних засобів за власним бажанням. Рішенням Ємільчинського районного суду Житомирської області від 10 серпня 2023 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 13 листопада 2023 року, у задоволенні позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «СП Євротрейд», третя особа - Національна професійна спілка «Прометей», про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено. Постановою Верховного Суду від 20.11.2024 касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 10 серпня 2023 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 13 листопада 2023 року скасовано. В частині позовних вимог [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «СП Євротрейд» про скасування наказу про звільнення з роботи та поновлення на роботі ухвалено нове рішення про задоволення позову. Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що трудовий договір може бути припинено, а працівника звільнено з роботи лише з підстав і в порядку, визначених законодавством про працю, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю, тоді як за обставин цієї справи обставина наявності ініціативи та відповідного волевиявлення працівника про звільнення за власним бажанням не доведена. Тому, Верховним Судом скасовано наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «СП Євротрейд» від 31 серпня 2022 року № 64 про звільнення [PERSON] . Поновлено [PERSON] на посаді водія автотранспортних засобів в Товаристві з обмеженою відповідальністю «СП Євротрейд». Справу № 277/977/22 в частині позовної вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «СП Євротрейд» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В межах нового розгляду справи спірними правовідносинами є стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною третьою статі 43 Конституції України передбачено право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до частини другої статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Згідно із частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону № 108/95-ВР Конституційний Суд України вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Конституційний Суд України зробив висновок, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Тобто Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання трудової функції не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу. Такий період невиконання трудової функції можна порівняти з простоєм. При цьому, під простоєм розуміється зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (частина перша статті 34 КЗпП України). Тобто простій можливий як з вини роботодавця, так і за відсутності його вини. Законодавство у будь-якому випадку простою гарантує працівникам отримання частини заробітної плати. У свою чергу, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію. Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому, за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 листопада 2020 року у справі №234/15372/17 (провадження № 61-4998св20) вказано, що «оплата середнього заробітку за весь час понад один рік провадиться за вимушений прогул за умови, що заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року і в цьому не було вини працівника. При частковій вині працівника оплата вимушеного прогулу за період понад один рік може бути відповідно зменшена. Висновок суду про наявність вини працівника (не з`являвся на виклик суду, вчиняв інші дії по зволіканню розгляду справи) або її відсутність, про межі зменшення розміру виплати має бути мотивованим. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Так, принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право, що, на переконання судової колегії, і мало місце у цій справі. Як встановлено вище, за клопотанням представника позивача зупинено провадження у цій справі, проте останній не повідомив суд вчасно про усунення обставин, що викликали зупинення. На підставі викладеного, колегія суддів погоджується зі висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період більше одного року, оскільки розгляд справи тривав більше одного року з вини позивача». В межах даних спірних правовідносинах, суд не вбачає недобросовісних дій [PERSON] чи зловживання ним процесуальними правами, його вина у тому, що спір про поновлення на роботі розглядався більше одного року, не встановлена. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) вказано, що: «середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника. Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати, бо є заробітною платою. Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. Матеріалами справи підтверджено, що наказом ТОВ «СП Євротрейд» № 64 від 31 серпня 2022 року [PERSON] звільнено з посади водія автотранспортних засобів за власним бажанням. Постановою Верховного Суду від 20.11.2024 скасовано наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «СП Євротрейд» від 31 серпня 2022 року № 64 про звільнення [PERSON] . Поновлено [PERSON] на посаді водія автотранспортних засобів в Товаристві з обмеженою відповідальністю «СП Євротрейд». Роботодавець не провів оплату праці позивачу за період вимушеного прогулу. Середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню за період з 01 вересня 2022 року (включно, наступний день після звільнення) по 20 листопада 2024 року (включно, день прийняття судового рішення про поновлення на роботі). Відповідно до абзаців четвертого та п`ятого пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок) У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до абзацу другого пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньоденна заробітна плата позивача становить 337 грн 22 коп (з розрахунку за фактично відпрацьовані повних два місяці: травень 2022 року 6703,44 грн, червень 2022 року 6785,32 грн, оскільки у липні та серпні 2022 року позивач перебував у відпустках) Середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача за період з 01.09.2022 по 20.11.2024 (580 робочих днів) складає 195587 грн 60 коп (337 грн 22 коп х 580 робочих днів). Обставина,\~що позивач\~міг бути\~працевлаштований,\~як зазначає\~відповідач,\~не є\~підставою для\~зменшення середнього\~заробітку за\~час вимушеного\~прогулу,\~оскільки виплата\~середнього заробітку\~проводиться за весь час вимушеного прогулу і законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Твердження відповідача, які визначають, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час, зроблені з урахуванням вимог частини третьої статті 117 КЗпП України, яку було виключено на підставі Закону України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 20 грудня 2005 року № 3248-ІV. Водночас, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 826/808/16 провадження № 11-134ас18 від 20 червня 2018 року зроблено висновок, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Аналогічні висновки викладені в таких постановах Верховного Суду: від 16 вересня 2020 року у справі № 308/5864/18 провадження № 61-452св20; від 29 липня 2020 року у справі № 334/10717/14-ц провадження № 61-9843св18; від 21 лютого 2020 року у справі № 607/5609/17. Тому суд дійшов висновку про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 вересня 2022 року по 20 листопада 2024 року за 580 робочих дні на загальну суму 195587 грн 60 коп. Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 9901/407/19 (провадження № 11-43заі21) вказано, що «суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України\~податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків). Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у подібних правовідносинах у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц та від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19». Тому суд зазначає, що розмір середнього заробітку підлягає стягненню з утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів. Щодо посилання представника позивача у додаткових поясненнях на те, що фактично рішення ВС не виконане, тому час вимушеного прогулу триває, а [PERSON] не згоден на нове прийняття його на роботу до товариства, а вимагає скасувати наказ про звільнення, повідомивши про це ПФУ з відновленням його страхового стажу, суд зазначає наступне. У разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки (стаття 236 КЗпП України). Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 КЗпП слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення. Виконати рішення суду про поновлення позивача на роботі має відповідач, визначений боржником за виконавчим листом (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15, постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 711/8446/16-ц (провадження № 14-37цс19), в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року в справі № 511/1284/19 (провадження № 61-6184св21)). У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18) зазначено, що «належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником наказу про це, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року в справі № 461/7423/21 (провадження № 61-872св23) зазначено, що: «для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період». Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах. Таким чином, це різні правовідносини, які регулюються різними нормами права, зокрема: середній заробіток за час вимушеного прогулу - статтею 235 КЗпП України, а середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі статтею 236 КЗпП України. При цьому, суд зазначає, що позивач заяви про уточнення позовних вимог, заяви про зміну предмету або підстав позову в цій частині не подавав. Тому, спірні правовідносини стосуються саме середнього заробітку за час вимушеного прогулу та обґрунтовувалися позивачем нормою статті 235 КЗпП України. Суд зазначає, що позивач не позбавлений права судового захисту щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення, правове регулювання якого передбачено статтею 236 КЗпП України «Оплата вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника». Щодо поданого представником відповідача розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, де кількість робочих днів становить 564 дні, і відповідно загальна сума 190192,08 грн, то суд зазначає про помилковість обрахунку саме в кількості робочих днів по місяцях (зокрема, 2023 рік: березень 23, а не 22; квітень 20, а не 19; травень 23, а не 21; липень 21, а не 20; серпень 23, а не 22; жовтень 22, а не 21, грудень 21, а не 20; 2024 рік: березень 21, а не 20; травень 23, а не 21, червень 20, а не 19, жовтень 23, а не 22). За ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пункт 1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільняє від сплати судового збору позивачів у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. У постанові від 20.11.2024 у даній справі №277/977/22 Верховний Суд вказав, що розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення у справі. Оскільки справа була передана на новий розгляд в частині позовних вимог, тому ВС не здійснював розподіл судових витрат. Таким чином, згідно статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 3167,08 гривень (позовна вимога позивача немайнового характеру щодо скасування наказу та поновлення на роботі - 1211,20 грн та позовна вимога позивача майнового характеру щодо стягнення середнього заробітку - 1955,88 грн).

Outcome: approved