Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог: Представник позивачки звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що [INFO] помер син позивачки [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на частину квартири [ADDRESS] . Позивачка є спадкоємицею за законом першої черги, яка прийняла спадщину після смерті сина і вступила у володіння (управління) зазначеним спадковим майном, проте вона не може оформити свої спадкові права, оскільки нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті сина у зв`язку з накладенням арешту на все нерухоме майно [PERSON] 24 жовтня позивачка звернулася до третьої особи із заявою про зняття арешту зі спадкового майна, проте листом їй повідомлено про наявність заборгованості сина зі сплати аліментів на користь відповідачки та роз`яснено, що арешт може бути знятий за рішенням суду. Вважає, що оскільки наявна на момент смерті спадкодавця заборгованість зі сплати аліментів входить до складу спадщини, відповідач не позбавлена можливості пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину. Заміна сторони виконавчого провадження після смерті сина не проводилася. У зв`язку з викладеним, просить зняти арешт зі спадкового майна померлого сина. Процесуальні дії у справі. 11 листопада 2024 року позовна заява надійшла до суду. 20 листопада 2024 року отримано інформацію\~про зареєстроване\~місце проживання\~відповідача. 21\~листопада 2024\~року позовна\~заява\~ прийнята\~до розгляду,\~провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. 18 грудня 2024 року витребувано докази. 03 лютого 2025 року продовжено строк підготовчого провадження. 20 лютого 2025 року закрито підготовче провадження; призначено справу до розгляду по суті. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Заяви, клопотання. Позивачка та її представник у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивачки надав клопотання про розгляд справи без його та позивачки участі, просить позов адовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив. Порядок виклику відповідачки до суду, передбачений ЦПК України, дотримано, однак у судове засідання вона не з`явилася, про причини неявки не повідомила, правом на подання відзиву на позов не скористалася, будь-яких заяв, клопотань від неї не надходило. За таких обставин суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, що відповідає положенням ч.4 ст.223\~та ст.280 ЦПК України. Фактичні обставини, встановлені судом. На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 21 січня 2011 року виконавчим комітетом Криворізької міської ради, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] є сином [PERSON] . [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] 28 березня 2016 року Інгулецьким районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області видано виконавчий лист № 213/493/16 про стягнення зі [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина у розмірі частки з усіх його видів заробітку (доходу). Виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа перебуває на виконанні Інгулецького ВДВС. Згідно із постановою від 23 березня 2018 року державним виконавцем накладено арешт на майно, що належить боржнику [PERSON] . У зв`язку зі смертю боржника державний виконавець звернувся до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження. Результат розгляду заяви суду не відомий. Виконавче провадження зупинено до розгляду питання. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина. [PERSON] 10 липня 2024 року звернулася до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Перекопської О.О. із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті сина. На підставі цього заведено спадкову справу. Батько [PERSON] [PERSON] відмовився від прийняття спадщини після смерті сина на користь [PERSON] . Спадкоємцями після смерті [PERSON] є позивачка і син померлого [PERSON] 24 жовтня 2024 року позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті сина, проте постановою нотаріуса від їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/6 частку квартири [ADDRESS] , оскільки на спадкове майно накладено арешт. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна станом на 24 жовтня 2024 року видно, що на невизначене майно, що належить [PERSON] , накладено арешт на підставі постанови Інгулецького відділу державної виконавчої служби про арешт майна. Листом начальника Інгулецького відділу державної виконавчої служби від 06 листопада 2024 року позивачу повідомлено, що на виконанні у відділі перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа про стягнення зі [PERSON] аліментів на утримання сина. Станом на 26 березня 2024 року загальна заборгованість зі сплати аліментів становить 329\~514,73 грн. Роз`яснено, що підставами для зняття арешту є надходження на рахунок органу ДВС суми коштів, стягнутих з боржника і отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Зміст спірних правовідносин. Викладеними обставинами відповідають правовідносини, які випливають з права спадкоємця на пред`явлення позову про звільнення спадкового майна з-під арешту. Норми права, які застосовує суд. Відповідно до ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду Статтею 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути його протиправно позбавлений. Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Згідно зі ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах (ст.\~1226 ЦК України). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. У частині першій статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Висновок суду. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. У судовому засіданні встановлено, що арешт на спадкове майно накладено в межах виконавчого провадження з примусового стягнення зі [PERSON] аліментів у зв`язку із виникненням заборгованості. На підставі аналізу вищезазначених норм суд дійшов висновку, що можливістю зняття арешту з майна, накладеного виконавцем у межах виконавчого провадження, за рішенням суду є доведеність факту, що майно належить особі, яка пред`являє такі вимоги, а не боржнику. Підставою ж можливої реєстрації права власності позивачки на спірне майно є прийняття спадщини після померлого сина та отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. Проте, цьому перешкоджає накладення державним виконавцем арешту на спадкове майно у зв`язку з наявністю заборгованості зі сплати аліментів на користь відповідачки на утримання сина, заборгованість не погашена. Отже, наявність заборгованості зі сплати аліментів позбавляє суд можливості зняти арешт зі спадкового майна. Доводи представника позивачки, що відповідачка може стягнути зазначену заборгованість, пред`явивши вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, суд вважає такими, що носять суб`єктивний характер, оскільки зазначене є правом, а не обов`язком [PERSON] , а подальше зняття арешту можливе лише у разі задоволення цих вимог. Крім того, спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України "Про виконавче провадження". Аналогічні висновки містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19), Верховного Суду від 01 лютого 2023 року № 206/2832/21 (провадження № 61-10757св22). Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням наведених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Отже, судом встановлено, що позивачкою обрано не правильний спосіб захисту, а саме: заявлено вимогу про зняття арешту зі спадкового майна без попередньої вимоги про визнання права власності на це майно, що є підставою для відмови у позові. Отже,\~оцінивши кожний\~доказ з\~точки зору\~їх належності\~та допустимості,\~а сукупності\~доказів з\~точки зору\~достатності та\~взаємозв`язку,\~суд вважає,\~що позов не підлягає задоволенню. При цьому суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Щодо розподілу судових витрат. На підставі п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. З огляду на викладене,

Outcome: dismissed