Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до Корольовського районного суду м. Житомира із вказаною позовною заявою та просить стягнути з Фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу по договору позики від 04.07.2024 в загальному розмірі 151 600,00 грн, а саме: суму позики в розмірі 40 000,00 грн, суму неустойки в розмірі 1% в розмірі 31 600,00 грн, суму неустойки в розмірі 25% в розмірі 80 000,00 грн. В обґрунтування позову вказує, що 04.07.2024 між [PERSON] та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі 40 000 грн, які остання зобов`язалась повернути не пізніше 08.07.2024. При цьому, станом на день подання позовної заяви відповідачка не повернула позичені грошові кошти, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду із позовом про стягнення заборгованості в примусовому порядку. Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира у даній справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовільнити. Відповідачка [PERSON] відзиву на позовну заяву не подавала. Ухвала про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою та доданими до неї матеріалами, направлялись на адресу відповідачки за зареєстрованим місцем її проживання, у відповідності до приписів ЦПК України, однак поштові відправлення повернулись на адресу суду не врученими, востаннє з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою". Також відповідачка повідомлялась про розгляд справи шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади України. Постановою Верховного Суду від 19 грудня 2022 року в справі № 910/1730/22 визначено, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, за відсутності відомостей у суду про наявність у такої сторони інших засобів зв`язку та/або адреси електронної пошти, необхідність зазначення яких у процесуальних документах передбачена статтями 162, 165, 258, 263, 290, 295 ГПК України, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Статтею 280 ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи повторну неявку відповідача в судове засідання, відсутність відзиву на позов, а також наявну згоду позивача на ухвалення заочного рішення, суд вирішив проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 04 липня 2024 року між [PERSON] (позикодавець) та фізичною особою-підприємцем [PERSON] (позичальник)укладено договір позики, оригінал якого оглянуто в судовому засіданні. У відповідності до витягу з ЄДР, [PERSON] є фізичною особою-підприємцем з 28.07.2023. Згідно п.1 договору позики, позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у передбачений даним договором строк. Сума позики згідно з даним договором складає 40 000,00 грн (п.2 договору). Відповідно до п.3 договору, позикодавець зобов`язаний передати загальну суму позики у грошовій готівковій формі у національній валюті України позичальнику у строк не пізніше 04.07.2024. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму позики у повному обсязі не пізніше 08.07.2024 на вказаний у даному договорі поточний рахунок позикодавця (п.6 договору). Згідно п.8 договору, у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язань по здійсненню платежів на користь позикодавця згідно з договором позичальник сплачує на користь позикодавця штрафну неустойку у розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення. За кожні 10 календарних днів прострочення позичальник додатково сплачує позикодавцю неустойку у розмірі 25% від суми боргу. Сторони погоджують, що передбачені даним пунктом санкції вважаються іншим видом забезпечення виконання зобов`язання у розумінні ч.2 ст.546 ЦК України. Пунктом 9 договору передбачено, що сплата неустойки не звільняє позичальника від обов`язку виконати свої зобов`язання згідно з даним Договором в натурі та відшкодувати заподіяні Позикодавцю збитки у повному обсязі. Даний договір набуває чинності з моменту передачі позикодавцем суми позики позичальнику згідно з п.п.2, 3 даного договору і діє до моменту виконання сторонами свої зобов`язань по ньому у повному обсязі (п.12 договору). 04 липня 2024 року Фізична особа-підприємець [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , паспорт [NUMBER] , виданий 21.01.2016 Корольовським РВ у м. Житомирі УДМС України в Житомирській області, дата народження: [INFO] ), підписала розписку про отримання нею від [PERSON] , 40 000,00 грн, які зобов`язалася повернути не пізніше 08.07.2024. Оригінал розписки оглянуто в судовому засіданні. Оскільки відповідачкою [PERSON] позичені кошти [PERSON] повернуто не було, останній звернувся до суду із цим позовом. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 1 статті 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 1046 Цивільного кодексу України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина 2 статті 1047 Цивільного кодексу України.) Згідно частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18), за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання, чи навпаки, не передання грошових коштів або речей доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Вказаний висновок наведено у постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року по справі № 559/2587/19 за аналогічними обставинами спору між кредитором та боржником. Верховний Суд звернув увагу, що сам факт підписання боргової розписки за умови відсутності належних та допустимих доказів на спростування цього факту, свідчить про укладення сторонами договору позики, на зазначених у ньому умовах, а також засвідчує отримання боржником від кредитора обумовленої цим договором суми грошових коштів. Враховуючи вищевикладене, приписи ст.1047 ЦК України, суд дійшов висновку, що між сторонами по справі виникли правовідносини, що випливають з договору позики, укладення якого підтверджується договором та розпискою від 04 липня 2024 року, які засвідчують факт отримання Фізичною особою-підприємцем [PERSON] в борг грошових коштів в розмірі 40 000,00 грн. Отже,\~з відповідачки\~на користь\~позивача підлягає\~стягненню заборгованість\~за договором\~позики від\~04\~липня 2024\~року в\~сумі 40 000 грн. Щодо вимоги позивача в частині стягнення з відповідачки неустойки в розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення та 25% від суми боргу за кожні 10 календарних днів прострочення. Положеннями статті 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як встановлено судом, сторони в договорі від 04.07.2024 узгодили, що [PERSON] до 08.07.2024 має бути повернута сума позики в розмірі 40 000 грн, а у випадку неповернення грошей у вказаний строк відповідачка зобов`язалася оплатити неустойку в розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення та 25% від суми боргу за кожні 10 календарних днів прострочення. Оскільки сторонами добровільно узгоджено порядок стягнення неустойки у договорі, з огляду на принцип обов`язковості договору, до стягнення судом підлягає неустойка за період з 09.07.2024 по 26.09.2024 (день звернення до суду із цим позовом) в сумі 31 600 грн (40 000 грн*1%*79 днів прострочення) та 80 000 грн (10 000 грн*8 періодів), а всього неустойки в розмірі 111 600 грн. Отже, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Враховуючи, що позов [PERSON] задоволено, відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню понесений останнім судовий збір в розмірі 1 516,00 грн.

Outcome: approved