Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

В лютому 2025 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом, в якому просила суд: -стягнути з [PERSON] аліменти на її ( [PERSON] ) користь та на її утримання, на час навчання, у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітної плати, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позовної заяви до суду та до закінчення навчання, але не більш ніж до досягнення донькою 23-річного віку. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідач по справі є її батьком. На даний час вона навчається у Військовому інституті Київського національного університету ім.Т. Шевченка, є курсантом 4 курсу денної форми навчання, з терміном навчання з серпня 2021 року по серпень 2025 року. Проживає у гуртожитку за адресою Військового інституту навчального корпусу №8 по вул. Ломоносова, 81. Оскільки, проживання в гуртожитку є платним, потребує коштів на проживання, харчування, одяг, взуття, проїзд на навчання, придбання канцелярського приладдя, літератури. Знаходиться на утримані матері [PERSON] . Батько (відповідач) не надає належної матеріальної допомоги, необхідної для забезпечення та опанування професії під час навчання, у зв`язку з чим виникла необхідність звернення до суду з вищезазначеним позовом. 28 лютого 2025 року через систему Електронний суд від представника відповідача надійшов письмовий відзив на позов, в якому представник відповідача просила суд, в задоволенні позовних вимог відмовити. Свої заперечення обґрунтовує тим, що стороною позивача не доведено, що відповідач має можливість утримувати повнолітню доньку. Лише та обставина, що батько, повинен утримувати повнолітню доньку не є підставою для стягнення аліментів. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися; про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином; подали заяву про розгляд справи за їх відсутності; на задоволенні позовних вимог наполягають у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав, викладених у відзиві. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Перевіряючи обставини по справі, судом встановлено, що 07 жовтня 2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Харківської області м. Чугуєва зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №186. Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають доньку: [PERSON] , [INFO] , про що свідчить копію свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого Виконкомом Деснянської селищної ради Козелецького району Чернігівської області (а.с.12). Рішенням Козелецього районного суду Чернігівської області від 29 січня 2025 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення суду набрало законної сили. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 грудня 2023 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа - [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, задоволено, ухвалено: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання повнолітньої доньки - [PERSON] , яка продовжує навчанн, у розмірі 1/4 з усіх видів його доходів щомісячно, починаючи з 16 травня 2023 року до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення нею 23 річного віку. Рішення підлягає негайному виконанню в межах платежу за один місяць. На виконання вищезазначеного рішення суду, було видано виконавчий лист. Листом, Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) повідомило бухгалтерію ВЧ [NUMBER] про припинено утримання аліментів з [PERSON] на підставі постанови ВП № 74120787 від 22 лютого 2024 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Згідно довідки №200/239, виданої ВЧ [NUMBER] , за період часу з квітня 2024 року по листопада 2024 року, з заробітної плати [PERSON] утримано аліментів у розмірі 249 055, 94 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 вересня 2024 року заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 грудня 2023 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання скасовано. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 листопада 2024 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа - [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання залишено без задоволення. Рішення суду набрало законної сили. Звертаючись до суду з вищезазначеним позовом [PERSON] (мати [PERSON] - позивачка у справі) зазначила аналогічні підстави в обґрунтування заявлених позовних вимог, які і в даному позові, зазначені стороною позивача. Відмінність лише в тому, що станом на 2024 рік [PERSON] навчалася на 2 курсі Військового інституту Київського національного університету ім.Т.Шевченка та стягнення аліментів повинно було здійснено на користь [PERSON] (мати позивачки) та на утримання повнолітньої [PERSON] (позивачка) на час навчання останньої. Відповідно до ст.199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Згідно ст.200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15 травня 2006 року ?Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів? зазначено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, синок віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення (ст.182 СК України). З аналізу ст.ст.199, 200 СК України вбачається, що законодавець пов?язує обов?язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв?язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України ?Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів? № 3 від 15 травня 2006 року роз?яснено, що обов?язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов?язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв?язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Відповідно до статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов?язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Таким чином, СК України ґрунтується на принципі рівності прав та обов?язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов?язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. Обов?язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення ними повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв?язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Так, Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 644/3610/16 (провадження № 61- 12782св18) зробив висновок про те, що Сімейним Кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов?язків батьків, брати участь у матеріальних витратах зобов?язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Також при визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Звертаючись до суду з вищезазначеним позовом, позивачка зазначила, що вона потребує коштів на проживання, харчування, одяг, взуття, проїзд на навчання, придбання канцелярського приладдя, літератури. Оскільки, навчається на денній формі навчання, то не має можливості працевлаштуватися, щоб забезпечити свої потреби пов?язані з фізичним існуванням та навчанням. Разом з тим, відповідач не надає належної матеріальної допомоги, необхідної для її забезпечення опанування професії під час навчання, оздоровлення тощо. Однак, вказані обставини спростовуються наступними доказами. Так, із довідки №3005, виданої 23 січня 2025 року Військовим інститутом Київського національного університету ім.Т.Шевченка, вбачається, що [PERSON] перебуває на військовій службі за контрактом на навчанні в Військовому інституті Київського національного університету ім.Т.Шевченка та є курсантом 4 курсу денної форми навчання, терміном з серпня 2021 року по серпень 2025 року (а.с.13). Із листа №18/700/1 Військового інституту Київського національного університету ім.Т.Шевченка від 05 березня 2025 року вбачається, що [PERSON] , курсант 4 курсу денної форми навчання, з серпня 2021 року і по теперішній час забезпечена за рахунок Міністерства оборони України ліжко - місцем в гуртожитку (з урахуванням вимог Положення про Військовий інститут). Отримує виплати додаткової винагороди, як курсант вищого військового навчального закладу, які відображені в Довідці про доходи курсанта [PERSON] за 2024 рік, що додається. Згідно довідки про доходи [PERSON] , яка є додатком до листа №18/700/1, всього нараховано доходу за період часу з січня 2024 року по грудень 2024 року у розмірі 34 652, 01 грн. Також, стороною позивача суду надано платіжні інструкції про оплату, внесену [PERSON] на рахунок Київського кооперативного інституту бізнеса і права двома платежами по 9 250, 00 грн., однак, дані квитанції судом не приймаються до уваги, як доказ понесення витрат на навчання, оскільки, суду не надано доказів (договору), який би свідчить про необхідність внесення такої оплати та за які сама послуги; відсутні докази з навчального закладу, які б засвідчували про навчання [PERSON] у даному закладі. Згідно статей 9, 11 та 12 Закону України ?Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей?: держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення. Тобто всі військовослужбовці, незалежно від їх соціального статусу забезпечуються за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 7 розділу І Положення про військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України, Міністерства оборони України від 15 серпня 2013 року №1190/560 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 вересня 2013 року за №1541/24073, затверджено Положення про Військовий інститут Київського національного університету імені Тараса Шевченка наказом Міністерства освіти і науки України, Міністерства оборони України від 18 квітня 2014 року №483/260 (далі - Положення про Військовий інститут). Положенням про Військовий інститут регламентовано: -??матеріально-технічну базу Військового інституту складає комплекс матеріальних та технічних засобів, будівель та споруд, що призначені для забезпечення підготовки тих, хто навчається з установлених військових спеціальностей (п.7.1); -для створення необхідних умов проведення військової та військово-спеціальної підготовки з курсантами (студентами) та слухачами, забезпечення житлово-побутових та необхідну для проживання Університет надає Військовому інституту навчальний корпус №8 ([ADDRESS]) (п.п.7.1.5.); -курсантів (слухачів, студентів) кількість ліжко-місць в Університет забезпечує експлуатаційно-технічне обслуговування виділених Військовому інституту приміщень, обладнання, комунікацій та мереж, оплачує комунально-побутові послуги й проводить згідно із планами капітальний і поточний ремонт наданих у користування споруд (п.п. 7.1.7.); -Міноборони та Університет забезпечують надані приміщення меблями, обладнанням, рухомим майном (п.п.7.1.8). З урахуванням наведеного, курсант [PERSON] проходить дійсну військову службу в лавах Збройних Сил України, відповідно до укладеного з нею контракту на навчання. Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення. Тобто всі військовослужбовці, незалежно від їх соціального статусу забезпечуються за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. З даного слідує, що [PERSON] забезпечується житлово-побутовими умовами Університетом та проживає за адресою Військового інституту навчального корпусу №8 (по вул. Ломоносова, 81); Університет оплачує комунально-побутові послуги гуртожитку; забезпечується за рахунок Міністерства оборони України постільною білизною, фінансуванням на оплату за проживання та спеціальним одягом. В підтвердження добровільного надання матеріального допомоги повнолітній доньці відповідачем були надані платіжні інструкції АТ КБ ?ПриватБанк?: від 03 травня 2023 у розмірі 2 000, 00 грн; від 09 травня 2023 року у розмірі 3 000, 00 грн.; від 21 травня 2023 року у розмірі 3 000, 00 грн.; від 12 червня 2023 року у розмірі 3 000, 00 грн.; від 08 серпня 2023 року у розмірі 3 000, 00 грн.; від 30 серпня 2023 року у розмірі 5 000, 00 грн.; від 31 серпня 2023 року у розмірі 5 000, 00 грн.; від 06 жовтня 2023 року у розмірі 4 020,10 грн.; від 13 листопада 2023 року у розмірі 5 025, 00 грн.; від 29 листопад 2023 року у розмірі 3 000, 00 грн.; від 06 грудня 2023 року у розмірі 2 000, 00 грн.; від 12 грудня 2023 року у розмірі 8 000, 00 грн.; від 29 грудня 2023 року у розмірі 5 000, 00 грн.; від 24 лютого 2024 року у розмірі 1 000, 00 грн.; від 10 березня 2024 року у розмірі 5 000, 00 грн.; від 02 січня 2025 року у розмірі 4 000, 00 грн., від 10 лютого 2025 року у розмірі 5 000, 00 грн.; від 10 березня 2025 року у розмірі 5 000, 00 грн.; від 10 березня 2025 року у розмірі 5 000, 00 грн. На спростування вищезазначеної обставини, щодо надання в добровільному порядку матеріальної допомоги саме повнолітній доньці, стороною позивача суду надано не було. В судовому засіданні представник відповідача зазначила, що відповідач, з заявою про поворот виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 грудня 2023 року про стягнення аліментів на повнолітню доньку на період навчання, відповідно до якого були стягнуті аліменти у розмірі 249 055, 94 грн, після його скасування - не звертався, і не має наміру звертатися. Під час розгляду справи, судом не встановлено, що [PERSON] знаходиться на утриманні матері [PERSON] , яка також у свою чергу повинна брати участь у матеріальному забезпеченні повнолітньої. Мати позивачки - [PERSON] також обіймає посаду військовослужбовця ВЧ [NUMBER] , вказана обставина свідчить про те, що остання, теж має можливість брати участь у матеріальних витратах доньки - [PERSON] . Крім того, на утримані та матеріальному забезпеченні відповідача перебувають його непрацездатні батьки: мати - [PERSON] , [INFO] та батько - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями пенсійних посвідчень: № [NUMBER] та № [NUMBER] . В підтвердження надання батькам матеріальної допомоги, відповідачем суду надано копії платіжних інструкцій, зокрема: від 02 січня 2025 року у розмірі 4 020, 10 грн.; від 25 лютого 2025 року у розмірі 2 010, 05 грн.; від 27 січня 2024 року у розмірі 4 020, 10 грн.; від 06 грудня 2023 року у розмірі 5 025, 13 грн.; від 08 серпня 2023 року у розмірі 2 010, 05 грн.; від 07 липня 2023 року у розмірі 3 015, 08 грн.; від 21 травня 2023 року у розмірі 2 010, 05 грн.; від 09 травня 2023 року у розмірі 2 010, 05 грн.; від 03 травня 2023 року у розмірі 2 010, 05 грн. З урахуванням вищезазначеного, під час розгляду справи судом не встановлено, а стороною позивача не було надано доказів, на підтвердження обставин щодо необхідності понесення позивачкою додаткових витрат на навчання та забезпечення усіх необхідних потреб для здобуття освіти. Вищезазначені обставини, на які посилається у своїй позовній заяві позивачка, та докази, які додані на їх обґрунтування, судом були досліджені та їм надано правову оцінку в рішенні Шевченківського районного суду м. Києва від 05 листопада 2024 року, яке набрало законної сили. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов?язковою для суду (ч.7 ст.82 ЦПК України). У постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 910/2164/18 та від 08 липня 2019 року у справі № 908/156/18, вказано, що преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 320/4938/17 (провадження № 61-26396св18) зазначено, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу. У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 822/1468/17, зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, але в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (Svetlana Naumenko v. Ukraine, № 41984/98, §53, ЄСПЛ, від 09 листопада 2004 року). На важливість дотримання принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (див., зокрема, пункт 58 постанови від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, провадження № 12-143гс19; пункт 63 постанови від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19); пункт 82 постанови від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20). Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: dismissed