Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла вищезазначена позовна заява. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 07.04.2024 року між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 101622182. 12.02.2024 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено договір позики № 79776215. 29.03.2024 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] було укладено договір позики № 2224615. 17.03.2024 року між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 28562-03/2024 та кредитний договір № 28599-03/2024. 31.03.2024 року між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 53989-03/2024. 24.03.2024 року між ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 30366-03/2024. За умовами вищевикладених договорів позики/кредитних договорів [PERSON] отримав грошові кошти у якості позики/кредиту, зобов`язався їх повернути після спливу погодженого строку, сплатити проценти за їх використання, а також виконати інші обов`язки, передбачені укладеними договорами. [PERSON] свої зобов`язання за укладеними договорами не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість у загальному розмірі 214\~116 грн. 76 коп. У свою чергу, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» шляхом укладення відповідних договорів набуло право вимоги до [PERSON] за вищезазначеними кредитними договорами. Після заміни кредитора у зобов`язанні ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» не здійснювало жодних нарахувань та стягнень. Враховуючи вищевикладене, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» просило стягнути з [PERSON] вказану суму заборгованості за кредитними договорами, вирішити питання про розподіл судових витрат. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі було визначено суддю Рукас О.В. Ухвалою суду від 10.02.2025 року провадження у справі було відкрито у порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання, встановлено строк для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав, зокрема, шляхом подачі заяв по суті справи. У судове засідання представник позивача не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання. У позовній заяві представником позивача заявлено клопотання, в якому висловлено прохання щодо проведення судового розгляду за відсутності сторони позивача, а також надано згоду на ухвалення заочного рішення суду. На момент ухвалення судового рішення від сторони позивача будь-яких інших заяв, клопотань не надходило. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце судових засідань [PERSON] повідомлявся шляхом направлення судової повістки про виклик до суду за його офіційно зареєстрованою адресою проживання. Як вбачається з наявного у матеріалах справи зворотного поштового повідомлення, копію ухвали суду від 10.02.2025 року разом з копією позовної заяви та додатками до неї, судовою повісткою про виклик до суду не було вручено [PERSON] у зв`язку з його відсутністю за зареєстрованою адресою проживання. Про причини неявки [PERSON] не повідомив, станом на момент ухвалення судового рішення від відповідача ані засобами поштового зв`язку, ані на офіційну електронну адресу суду, ані в будь-який інший спосіб не надходило жодних заяв, клопотань, у тому числі відзиву на позовну заяву. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Суд звертає увагу, що положення чинного процесуального законодавства не передбачають обов`язку суду, в якого відсутні відомості щодо місця проживання чи перебування учасника справи, крім як відомостей про офіційно зареєстроване місце проживання/перебування, повторно направляти судові повістки про виклик до суду. Повернення поштового відправлення з відміткою про закінчення строку зберігання, яке відправлялася за офіційно зареєстрованою адресою проживання відповідача, що є єдиними відомостями про його проживання, які перебувають у володінні суду, є належним виконанням суду свого процесуального обов`язку щодо повідомлення особи про дату, час і місце судового засідання, а відповідно вважається належним чином повідомленням особи про проведення судового розгляду. У Постанові КЦС ВС від 23.01.2023 року у справі № 496/4633/18 зроблено висновок, що листи, що повернулися з відміткою/довідкою поштового відділення про причину повернення «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими, якщо їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань або на адресу місця реєстрації фізичної особи чи адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. Таким чином, відповідач [PERSON] був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилися, зважаючи на наявність клопотання сторони позивача про проведення судового розгляду за відсутності представника позивача, зважаючи на відсутність клопотань про відкладення судового розгляду, суд вважає за можливе проводити судове засідання за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом встановлено, що позивачем було висловлено згоду на проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення, засвідчено обізнаність щодо наслідків ухвалення заочного рішення суду. З урахуванням вищевикладеного, оскільки [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надав, а позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, то суд відповідно до ст. 280, 281 ЦПК України вважає за необхідне провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів з наступним ухваленням заочного рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали позовної заяви, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1-3 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У Постанові КЦС ВС від 16.12.2020 року у справі № 561/77/19 зроблено висновок, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про електронну комерцію» електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Відповідно до ч. 1, 3, 4, 6, 8 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. У Постанові КЦС ВС від 12.01.2021 року у справі № 524/5556/19 зроблено висновок, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. Суд також звертає увагу, що аналіз конструкції договору позики, передбаченої ст. 1046 ЦК України, дає можливість зробити висновок, що договір позики є реальним договором, тобто вважається укладеним з моменту отримання позичальником у речей, визначених родовими ознаками, зокрема, обумовленої сторонами договору суми грошових коштів. У свою чергу аналіз конструкції договору кредиту, передбаченої ст. 1054 ЦК України, дає можливість зробити висновок, що кредитний договір має конструкцію консенсуального договору, тобто вважається укладеним з моменту погодження сторонами всіх істотних умов такого договору. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що в аспекті доведення позивачем факту укладення кредитного договору (договору позики) та отримання права вимоги за ним саме на кредитора покладається обов`язок доведення належного виконання свого зобов`язання за кредитним договором, тобто доведення факту надання позичальнику обумовленої суми грошових коштів. Відсутність доказів надання суми кредиту (позики) у власність позичальника, зокрема, шляхом перерахування визначеної суми грошових коштів на його картковий рахунок чи в інший погоджений спосіб, за відсутності інших обставин (наприклад, поведінки позичальника, що підтверджує факт визнання ним отримання кредитних коштів, сплати заборгованості тощо), не дає можливість зробити висновок, що кредитор належним чином виконав своє зобов`язання за кредитним договором, а відповідно не дає можливість зробити висновок про отримання позичальником погодженої суми кредиту (позики), що у свою чергу не дає можливості зробити висновок про наявність правових підстав для виникнення заборгованості. У постанові КЦС ВС від 30.11.2022 року у справі № 332/3056/15 зазначено, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Вказаний висновок також відображено у Постанові КЦС ВС від 29.01.2020 року у справі № 755/18920/18. Щодо вимог про стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит № 101622182 від 07.04.2024 року, договором позики № 2224615 від 29.03.2024 року, договором про надання фінансового кредиту № 28562-03/2024 від 17.03.2024 року, договором про надання фінансового кредиту № 53989-03/2024 від 31.03.2024 року, договором про надання фінансового кредиту № 28599-03/2024 від 17.03.2024 року, договором про надання фінансового кредиту № 30366-03/2024 від 24.03.2024 року. Судом встановлено, що 07.04.2024 року між ТОВ «МІЛОАН» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено договір про споживчий кредит № 101622182 (а.с. 13-31). Договір підписаний [PERSON] шляхом введення одноразового ідентифікатора електронного підпису 683447. Судом також встановлено, що 29.03.2024 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено договір позики № 2224615 (а.с. 45-56). Договір позики підписаний [PERSON] шляхом введення одноразового ідентифікатора електронного підпису 82Y1by. Судом також встановлено, що 17.03.2024 року між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено договір про надання фінансового кредиту № 28562-03/2024 (а.с. 57-67). Договір підписаний [PERSON] шляхом введення одноразового ідентифікатора електронного підпису W7005. Судом також встановлено, що 31.03.2024 року між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено договір про надання фінансового кредиту № 53989-03/2024 (а.с. 68-74). Договір підписаний [PERSON] шляхом введення одноразового ідентифікатора електронного підпису W0412. Судом також встановлено, що 17.03.2024 року між ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено договір про надання фінансового кредиту № 28599-03/2024 (а.с. 75-87). Договір підписаний [PERSON] шляхом введення одноразового ідентифікатора електронного підпису W8535. Судом також встановлено, що 24.03.2024 року між ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено договір про надання фінансового кредиту № 30366-03/2024 (а.с. 88-97). Договір підписаний [PERSON] шляхом введення одноразового ідентифікатора електронного підпису W6827. Таким чином, судом встановлено, що на підставі вищезазначених електронних договорів між відповідними кредитодавцями та [PERSON] виникло кредитне (позикове) зобов`язання на умовах, що визначені у відповідних договорах. Сукупний аналіз вищезазначених договорів дає можливість зробити висновок, що сторонами було погоджено наступний порядок надання кредиту (позики) шляхом безготівкового перерахування погодженої суми грошових коштів на електронні платіжні засоби [PERSON] , що були вказані ним у договорах, а саме на платіжні картки: № [NUMBER] хх-хххх-6634 (за договором про споживчий кредит № 101622182 від 07.04.2024 року), № 5375-41хх-хххх-7566 (за договором позики № 2224615 від 29.03.2024 року), № 5355-28хх-хххх-6634 (за договором про надання фінансового кредиту № 28562-03/2024 від 17.03.2024 року), № 5375-41хх-хххх-7566 (за договором про надання фінансового кредиту № 53989-03/2024 від 31.03.2024 року), № 5355-28хх-хххх-6634 (за договором про надання фінансового кредиту № 28599-03/2024 від 17.03.2024 року), № 5366-39хх-хххх-3934 (за договором про надання фінансового кредиту № 30366-03/2024). Крім того, сукупний аналіз укладених договорів дає можливість зробити висновок, що саме з моментом перерахування кредитних (позикових) коштів на електронний платіжний засіб сторонами було обумовлено момент виконання кредитодавцем свого зобов`язання, початок перебігу строку кредитування, а відповідно і порядок реалізації права кредитодавця на нарахування процентів за користування кредитом, порядок виконання позичальником свого обов`язку з повернення коштів. З урахуванням вищевикладених висновків, суд повторно звертає увагу, що для підтвердження виникнення у [PERSON] обов`язку з повернення кредитних та/або позичених коштів, сплати процентів за їх використання та виконання інших обов`язків, передбачених договором, матеріали позовної заяви повинні містити достатню сукупність належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження надання у розпорядження [PERSON] погодженої суми грошових коштів в якості кредиту (позики) у погодженому порядку, тобто шляхом безготівкового переказу на електронний платіжний засіб. Разом з тим, до позовної заяви не додано жодного доказу на підтвердження того, що кредитодавцем на виконання умов договорів № 101622182 від 07.04.2024 року, № 2224615 від 29.03.2024 року, № 28562-03/2024 від 17.03.2024 року, № 53989-03/2024 від 31.03.2024 року, № 28599-03/2024 від 17.03.2024 року, № 30366-03/2024 від 24.03.2024 року було здійснено безготівковий переказ обумовленої суми грошових коштів на зазначений у договорі електронний платіжний засіб [PERSON] . До позовної заяви не додано жодного документа на підтвердження того, що вказаний у договорі електронний платіжний засіб належить [PERSON] , жодного документа на підтвердження здійснення безготівково переказу погодженої суми грошових коштів на цей платіжний засіб, як і не заявлено клопотань про витребування цієї інформації. Зокрема, відсутні квитанції про безготівковий переказ та успішність його статусу, відсутня виписка по банківському рахунку [PERSON] , або будь-які інші документи, які б могли підтвердити рух коштів між кредитодавцями та [PERSON] . У свою чергу, додані до договорів розрахунки заборгованості дають можливість зробити висновок, що [PERSON] з моменту укладення договорів не здійснював жодних погашень заборгованості ані шляхом повернення тіла кредиту (позики), ані шляхом сплати процентів за користування ним. Таким чином, поведінка [PERSON] не вказує на підтвердження ним існування кредитного (позикового) зобов`язання та отримання у своє розпорядження кредитних коштів. Надані стороною позивача розрахунки заборгованості не є тим достовірним та достатнім доказом, що відображає рух грошових коштів на рахунку, зокрема, факт зарахування коштів, оскільки розрахунок заборгованості це документ, який формується кредитором на підтвердження розрахунку заявленої до стягнення суми заборгованості. Однак при цьому як наданий розрахунок, так і заявлена сума до стягнення не є визначальними для суду, на відміну від інших господарсько-операційних документів, наприклад, виписки по рахунку. Будь-яких інших доказів, на основі яких суд міг би побачити рух коштів між кредитодавцями та відповідачем на підставі укладених договорів, до позову не додано. Таким чином, у матеріалах справи відсутні докази того, що [PERSON] отримав на свій платіжний електронний засіб погоджену суму кредиту (позики), а також докази того, що [PERSON] своєю поведінкою, зокрема, шляхом перерахування коштів на користь позивача чи попереднього кредитора в якості погашення боргу, підтвердив існування кредитного зобов`язання. Відсутність доказів надання у розпорядження відповідача обумовленої суми кредиту (позики) свідчить про відсутність правових підстав для виникнення заборгованості за договором та її стягнення з відповідача. У зв`язку з цим суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт виконання попереднім кредитодавцем своїх зобов`язань з надання кредиту (позики) у розпорядження [PERSON] на підставі договорів № 101622182 від 07.04.2024 року, № 2224615 від 29.03.2024 року, № 28562-03/2024 від 17.03.2024 року, № 53989-03/2024 від 31.03.2024 року, № 28599-03/2024 від 17.03.2024 року, № 30366-03/2024 від 24.03.2024 року. Внаслідок цього позовні вимоги в цій частині не можуть бути задоволені через їх недоведеність та необґрунтованість. Щодо вимог про стягнення заборгованості за договором позики № 79776215 від 12.02.2024 року. Судом встановлено, що 12.02.2024 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи товариства було укладено договір позики № 79776215 від 12.02.2024 року (а.с. 32-35). Відповідно до п. 1 договору позики № 79776215 від 12.02.2024 року ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» зобов`язалося передати [PERSON] у власність грошові кошти на погоджений сторонами строк шляхом їх перерахування на банківський рахунок [PERSON] , а [PERSON] зобов`язався повернути таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики та сплатити проценти від суми позики. Сторонами було погоджено наступні умови позики: сума позики 10\~000 грн. 00 коп., первісний строк позики 30 днів з можливістю автоматичної пролонгації на строк не більше 90 днів у разі продовження використання позики після первісного періоду позики; фіксована процентна ставка у розмірі 0,63% в день від залишку заборгованості протягом первісного строку позики, а також фіксована процентна ставка у розмірі 2,5% в день від залишку заборгованості протягом пролонгованого строку позики; дата надання позики 12.02.2024 року, дата повернення позики 12.03.2024 року; спосіб надання кредиту безготівковий переказ на електронний платіжний засіб № [NUMBER] хх-хххх-7566. Договір підписаний сторонами з використанням електронного підпису, зокрема, з боку [PERSON] шляхом введення одноразового ідентифікатора електронного підпису 77136, що був надісланий товариством на його номер телефону. Додатком № 1 до договору позики № 79776215 від 12.02.2024 року є таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача (а.с. 34-35), яка містить вичерпну інформацію щодо специфікації позики, яка надається [PERSON] , та підписана ним шляхом введення одноразового ідентифікатора електронного підпису. Таким чином, судом встановлено, що 12.02.2024 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] виникло позикове зобов`язання на вищевикладених умовах. Матеріали позовної заяви не містять доказів перерахування ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» на електронний платіжний засіб [PERSON] погодженої суми позики у розмірі 10\~000 грн. 00 коп. Разом з тим, до позовної заяви долучено розрахунок заборгованості (а.с. 44), з якого вбачається, що розмір заборгованості [PERSON] за тілом кредиту становить 7\~809 грн. 46 коп. Вказані обставини свідчать про часткове виконання [PERSON] свого грошового зобов`язання та відповідно підтвердження його існування перед ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів». Це дає можливість з достатньо мірою вірогідності припускати, що ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» виконало своє зобов`язання за договором позики № 79776215 від 12.02.2024 року, надавши у розпорядження [PERSON] погоджену суму позики. У свою чергу, з розрахунку заборгованості (а.с. 44) судом встановлено, що [PERSON] своє зобов`язання за договором позики № 79776215 від 12.02.2024 року у повному обсязі не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість у загальному розмірі 29\~311 грн. 76 коп., з яких: 7\~809 грн. 46 коп. заборгованість за тілом позики, 21\~502 грн. 30 коп. заборгованість за процентами за користування позикою. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Таким чином, судом встановлено факт порушення [PERSON] свого зобов`язання з повернення заборгованості за договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Фактором, у свою чергу, може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Таким чином, договірні відносини факторингу передбачають особливий суб`єктний склад, оскільки сторонами такого договору можуть бути лише чітко визначені актом цивільного законодавства особи: клієнтом за договором факторингу може бути будь-яка фізична та юридична особа, які є суб`єктами підприємницької діяльності (ч. 2 ст. 1079 ЦК України), а фактором - банк чи інша фінансова установа, яка має право здійснювати факторингові операції (ч. 3 ст. 1079 ЦК України). У Постанові ВС від 18.10.2023 року у справі № 905/306/17, а також постановах Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012 зазначено, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Судом встановлено, що 14.06.2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 14/06/21 (а.с. 36-41), відповідно до якого ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» зобов`язалося передати грошові кошти у розпорядження ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», а ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» зобов`язалося відступити права грошової вимоги до боржників. Відповідно до п. 1.2 договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 року моментом переходу права вимоги до боржників є день підписання сторонами акту прийому-передачі відповідного реєстру боржників. 19.08.2024 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було підписано акт прийому-передачі реєстру боржників № 30 від 19.08.2024 року за договором факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 року (а.с. 42). З витягу з реєстру боржників № 30 від 19.08.2024 року (а.с. 43) судом встановлено, що до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право вимоги ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» до [PERSON] , що виникло на підставі договору позики № 79776215 від 12.02.2024 року та складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 29 311 грн. 76 коп., з яких: 7 809 грн. 46 коп. заборгованість за тілом позики, 21 502 грн. 30 коп. заборгованість за процентами за користування позикою. Таким чином, судом встановлено отримання позивачем права вимоги до [PERSON] за договором позики № 79776215 від 12.02.2024 року. Аналізуючи обґрунтованість розміру заборгованості відповідача за кредитним договором, суд звертає увагу, що належним чином дослідити поданий стороною доказ розрахунку заборгованості за кредитним договором, перевірити його та оцінити в сукупності і взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок це процесуальний обов`язок суду (постанова КЦС ВС від 25.05.2022 року у справі № 219/7527/16-ц). Кредитна заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву. Суд першої інстанції у межах наданих йому процесуальним законодавством повноважень не позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі (постанова КЦС ВС від 07.06.2023 року у справі № 234/3840/15-ц). Враховуючи погоджені сторонами умови позики за договором № 79776215 від 12.02.2024 року, суд погоджується з наданим стороною позивача розрахунком заборгованості, вважає його правильним та обґрунтованим. У зв`язку з цим позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором позики № 79776215 від 12.02.2024 року підлягають задоволенню. Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору або отримання права вимоги за цим договором та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов?язань, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". З урахуванням вищевикладеного, суд за результатами повного, всебічного дослідження матеріалів позовної заяви, на основі достатньої сукупності належних, допустимих та достовірних доказів приходить до висновку, що позивачем доведено укладення договору позики № 79776215 від 12.02.2024 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та [PERSON] , факт виконання ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» свого зобов`язання з надання коштів, факт порушення [PERSON] свого зобов`язання з повернення позики та сплати процентів, факт отримання права вимоги до [PERSON] за договором позики, що складається з права вимоги заборгованості у загальному розмірі 29 311 грн. 76 коп., з яких: 7 809 грн. 46 коп. заборгованість за тілом позики, 21 502 грн. 30 коп. заборгованість за процентами за користування позикою. Іншу частину позовних вимог позивачем не доведено та не обґрунтовано належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами. На підставі цього суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. З позовної заяви вбачається, що судові витрата позивача по справі складаються з: витрат на сплату судового збору за подання позовної заяви (3028 грн. 00 коп.), витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за місцезнаходженням їх, забезпеченням доказів (1514 грн. 00 коп.). Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 140 ЦПК України особа, яка надала доказ на вимогу суду, має право вимагати виплати грошової компенсації своїх витрат, пов`язаних із наданням такого доказу. Розмір грошової компенсації визначає суд на підставі поданих такою особою доказів здійснення відповідних витрат. Розмір витрат, пов`язаних з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. У випадках, коли сума витрат, пов`язаних з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження, забезпеченням доказів та вчиненням інших дій, пов`язаних з розглядом справи чи підготовкою до її розгляду, повністю не була сплачена учасниками справи попередньо або в порядку забезпечення судових витрат, суд стягує ці суми зі сторони, визначеної судом відповідно до правил про розподіл судових витрат, встановлених цим Кодексом. Граничний розмір компенсації витрат, пов`язаних з проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Судом встановлено, що в межах даної справи докази не витребувалися, заходи забезпечення доказів не вживалися. Будь-якого документального підтвердження щодо проведення огляду доказів за місцем їх знаходження та понесення у зв`язку з цим судових витрат позивачем не надано. З урахуванням цього суд не вбачає підстав для відшкодування на користь позивача заявлених ним судових витрат у розмірі 1514 грн. 00 коп., понесених ним у зв`язку з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження, забезпеченням доказів. Зважаючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, зважаючи на розмір задоволених вимог відносно розміру заявлених вимог, то на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 414 грн. 83 коп. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial