Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-05 00:00:00

ТОВ «Фінансова компанія «Процент» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №2267-1598-1 від 13 листопада 2023 року. Свої вимоги мотивувало тим, що 13 листопада 2023 року між ТОВ «Фінансова компанія «Процент» та [PERSON] укладений кредитний договір №2267-1598-1 в електронній формі шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті позивача та підписання договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором «310377». Відповідно до умов договору позивач зобов`язався надати відповідачу грошові кошти у розмірі 2500,00 грн зі сплатою процентів за фіксованою процентною ставкою, що становить 3,5% (річна ставка 1277,50 %) від суми кредиту за кожен день користування, строком на 365 днів. Відповідно до умов договору повернення кредиту здійснюється у порядку та на умовах визначених договором кредиту та Правилами про надання грошових коштів у кредит. Товариство виконало свої зобов`язання за договором кредиту та надало позичальнику грошові кошти в розмірі 2500,00 грн на банківську картку позичальника № [NUMBER] , емітовану АТ «Акцент-Банк», яка була вказана позичальником при заповненні анкетних даних в особистому кабінеті. Однак, відповідач не повернув отримані кредитні кошти та не сплатив проценти за користування кредитними коштами в розмірі та строки, передбачені договором, в результаті чого станом на 25 листопада 2025 року виникла заборгованість за договором про надання кредиту в розмірі 34437,50 грн, з яких: 2500,00 грн - сума прострочених платежів по тілу кредиту; 31937,50 грн\~- сума прострочених платежів по процентах. З огляду на викладене, позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором №2267-1598-1 від 13 листопада 2023 в розмірі 34437,50 грн, а також судовий збір в розмірі 2422,40 грн та 10000,00 грн витрат на правничу допомогу. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 9 січня 2025 року було відкрите спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив, а також витребувано у АК «Акцент-Банк», зокрема інформацію в підтвердження отримання відповідачем платіжної картки та виписку про рух коштів по рахунку відповідача. 03 лютого 2025 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив, в якому він заперечує проти задоволення позовних вимог. Вказував, що сума нарахованих відсотків є непропорційною до суми зобов`язання і не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам верховенства права та просив зменшити розмір відсотків до розміру тіла кредиту (до 2500,00 грн). При цьому\~звертає увагу,\~що правильність\~застосування положень\~п.5\~ч.3\~ст.18\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів»\~до зменшення\~заборгованості саме\~за процентами\~від суми\~позики,\~а не\~лише неустойки,\~підтверджується постановою\~Верховного Суду\~від 07\~жовтня 2010\~року в\~справі №132/1006/19.\~Також зазначає,\~що відповідно\~до ч.5\~ст.8\~Закону України\~« Про\~споживче кредитування»\~максимальний розмір\~денної процентної\~ставки не\~може перевищувати\~1%,\~проте за\~умовами договору\~стандартна денна\~процента ставка\~становить 3,5%,\~що може\~стати тягарем\~для позичальника.\~З урахуванням\~розумного балансу\~вважає справедливим\~стягнення 2500,00\~грн тіла\~кредиту \~та 2500,00\~грн процентів.\~Щодо витрат\~на правничу\~допомогу,\~то вважає\~їх завищеними\~і недоведеними.\~Водночас просить\~стягнути понесені\~ним судові\~витрати з\~позивача в сумі 5000,00 грн. 05\~лютого 2025\~року через\~систему «Електронний\~суд» від\~представника позивача\~надійшла відповідь\~на відзив,\~в якій\~останній підтримав\~раніше подані\~позовні вимоги\~і просив\~їх задовольнити\~в повному\~обсязі. При цьому звертає увагу, що сторони договору погодили строк кредитування, розмір відсотків та порядок їх сплати. Договір або його окремі положення недійсними не визнано, а отже є обов`язковими до виконання. Звертає увагу, що проценти нараховані за користування кредитом за період з 13 листопада 2023 року по 12 листопада 2024 року, тобто в межах строку кредитування. Також зазначає, що зміни до Закону України «Про споживче кредитування» щодо розміру денної процентної ставки, про які вказує відповідач, поширюються на договори, які укладені до набрання чинності цих змін, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цих змін. Сторонами ж погоджена денна процентна ставка, вона розрахована відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» та діє протягом строку користування кредитом, зміни до кредитного договору не вносилися, тому відповідно відсутні правові підстави для перерахунку денної процентної ставки. Також звертає увагу, що в матеріалах справи наявні всі необхідні документи, які підтверджують витрати позивача на правничу допомогу. Щодо витрат іншої сторони вказує на відсутність доказів, які підтверджують понесені витрати. 24 лютого 2025 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшло клопотання про долучення доказів та на підтвердження понесення відповідачем судових витрат на правничу допомогу надано: копію договору про надання правової допомоги від 8 січня 2025 року, копію додаткової угоди №2 від 3 лютого 2025 року до договору та копію квитанції №03/02/25 про оплату правової допомоги на суму 5000,00 грн. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом установлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами ст. 207, 526, 527, 530, 536, 546, 549, 610-611, 625, 628, 629, 639, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір ). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 Закон України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису ) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Норми статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму. Відповідно до ст. 1054-1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Такими обставинами (предметом доказування) у даній справі є наявність між сторонами договірних правовідносин, що випливають з кредитного договору, та належне (неналежне) виконання сторонами своїх зобов`язань відповідно до їх умов та вимог ЦК України. Судом установлено, що 13 листопада 2023 року [PERSON] уклав з ТОВ «Фінансова компанія «Процент» кредитний договір №2267-1598-1 з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, дистанційно в електронній формі, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію» і Правилами про надання споживчих кредитів ТОВ «Фінансова компанія «Процент», через особистий кабінет позичальника на сайті кредитодавця. Вказаний договір був укладений шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті кредитодавця https://procent.com.ua та підписання договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором. З візуальної хронології дій щодо укладення кредитного договору клієнтом слідує порядок дій здійснений сторонами кредитного договору щодо його укладення, а саме: 13 листопада 2023 року о 17:35:42 створення позичальником даних по заяві на кредит, 13 листопада 2023 року о 17:35:42 - автоматична перевірка по заяві, 13 листопада 2023 року о 17:35:42 - перевірка позичальника по даними БКІ, 13 листопада 2023 року о 17:35:42 - скорингова оцінка позичальника, 13 листопада 2023 року о 18:42:57 - створено пропозицію про укладення кредитного договору (оферти) в особистому кабінеті позичальника, 13 листопада 2023 року о 18:42:57 - позичальнику відправлено СМС повідомлення про електронний підпис з одноразовим ідентифікатором (кодом), 13 листопада 2023 року о 18:43:06 позичальником підписано кредитний договір одноразовим ідентифікатором, 13 листопада 2023 року о 18:43:06 друкована форма кредитного договору надіслана позичальнику в особистий кабінет для завантаження, 13 листопада 2023 року о 18:43:18 кредитні кошти перераховано на картку позичальника. Відповідач підписав вказаний кредитний договір №2267-1598-1 з додатками (таблиця обчислення загальної вартості кредиту, інформаційне повідомлення та повідомлення контактних даних) електронним підписом з одноразовим ідентифікатора «310377». Відповідно до умов кредитного договору позивач зобов`язується надати позичальнику кошти в розмірі 2500,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в строки, визначені цим договором (п.1.1 договору) Відповідно до п. 1.2. кредитного договору, процентна ставка за користування кредитом становить 3,5 % від суми кредиту за кожен день користування (річна процентна ставка - 1277,5 %) Строк надання кредиту відповідно до п.1.3 кредитного договору становить 365 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 15 днів, детальні терміни повернення кредиту та сплати процентів, визначені в таблиці, що є додатком №1 до кредитного договору. Підписанням договору відповідач засвідчив, що до укладення договору ознайомився з текстом паспорту споживчого кредиту, договору та Правилами, а також отримав від кредитодавця інформацію, надання якої передбачені законодавством України, зокрема передбачену ст. 9, 25 Закону України «Про споживче кредитування», частиною другою ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Тобто сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору. 13 листопада 2023 року позивач на виконання зобов`язань за кредитним договором №2267-1598-1 від 13 листопада 2023 року перерахував на банківську карту відповідача № [NUMBER] , яка вказана ним в особистому кабінеті, грошові кошти в сумі 2500,00 грн, що підтверджується копією квитанції №684065215 від 13 листопада 2023 року, а також випискою по рахунку відповідача, наданою АТ «Акцент-Банк», на виконання ухвали суду. Не заперечую цю обставину і відповідач. Відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав. Доказів про виконання відповідачем своїх зобов`язань матеріали справи не містять та останніх їх не надав. Згідно з\~розрахунком,\~наданим позивачем,\~заборгованість відповідача\~перед позивачем\~за кредитним\~договором №2267-1598-1\~ від\~13\~листопада 2023\~року станом\~на 25\~листопада 2024\~року становить\~34437,50\~грн,\~з яких:\~2500,00\~грн -\~тіло кредиту;\~31937,50\~грн \~проценти. Нарахування процентів проведено за період з 13 листопада 2023 року по 12 листопада 2024 року, тобто в межах строку кредитування. Відповідач не заперечує щодо заборгованості по тілу кредиту, однак вважає, що визначений розмір процентів є несправедливою умовою та визначена сума може бути зменшена. Слід зазначити, що відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно зі статтями 11, 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» встановлений обов`язок кредитора щодо неухильного дотримання вимог\~Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 1 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними окремих умов договору у разі визнання цих положень договору несправедливими. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частиною 3\~статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17, в постановах Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 201/13593/19, від 11 грудня 2024 року у справі № 725/5919/19 та інших). Суд зважає, що при укладенні кредитного договору відповідач був повідомлений про розмір відсотків, порядок їх сплати та інші суттєві обставини договору, і добровільно уклав цей договір та користувався отриманими коштами. До звернення позивача до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості відповідач не звертався до суду з вимогами про визнання недійсними певних пунктів кредитного договору, на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов договору. Кредитор перед укладенням кредитного договору повідомив позичальника та ознайомив з усіма його умовами, а також надав йому інформацію щодо сукупної вартості кредиту, з урахуванням відсоткової ставки за ним та її складових. Також позичальник не звертався до позивача з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, за роз`ясненням положень, які були би йому незрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Тобто, оскільки при розгляді даної справи відповідач не заявляв зустрічних вимог про визнання недійсним кредитного договору в частині визначення розміру відсотків за користування кредитними коштами у зв`язку з його невідповідністю вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», його доводи про стягнення відсотків за користування кредитом, які зводяться до обґрунтування несправедливості умов кредитного договору, є безпідставними та відхиляються судом. Щодо зменшення\~розміру цих\~процентів,\~то суд\~звертає увагу,\~що позивач,\~звертаючись до\~суду,\~просить стягнути\~проценти за\~період з\~13\~листопада 2023\~року по\~12\~листопада 2024\~року,\~тобто в\~межах строку\~кредитування.\~В той\~же слід\~відмітити,\~що проценти\~за користування\~кредитом,\~які визначені\~відповідно до\~ст. 1048, 1056-1 ЦК України, є платою за правомірне користування коштами та не є компенсацією за невиконання зобов`язань за договором в розумінні вищевказаного положення Закону України «Про захист прав споживачів, а тому доводи відповідача суд не бере до уваги. Щодо посилання відповідача на висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі №132/1006/19, то останні не можуть бути враховані судом як нерелевантні до спірних відносин. Зокрема, в справі №132/1006/19 Верховний Суд дійшов висновку, що правильним є висновок суду першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд про те, що зустрічний позов [PERSON] про визнання пункту 1.5 спірного договору позики недійсним підлягає задоволенню, оскільки\~визначений ТОВ «Веллфін» розмір процентів є непропорційно великою сумою компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості кредиту), не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. При цьому суди встановили, що пунктом 1.5. передбачено, що при порушенні позичальником зобов`язань за договором, в тому числі у разі прострочення строку повернення кредиту та сплати процентів, позичальник на вимогу позикодавця сплачує відсотки в розмірі 3,8% від простроченої суми кредиту, за кожний день прострочення, тобто 1378%. Однак, у справі, яка розглядається судом, предметом позову є стягнення заборгованості, а не визнання недійсним умов кредитного договору. Щодо посилання відповідача на положення Закону України «Про споживче кредитування» в частині максимального розміру денної процентної ставки, то суд зазначає. Пунктом 9 частини першої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що у договорі про споживчий кредит зазначається денна процентна ставка, її розрахунок та загальні витрати за споживчим кредитом (крім споживчих кредитів, виконання зобов`язань за якими забезпечено заставою/іпотекою або правом довірчої власності), орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. 22 листопада 2023 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» №3498-ІХ (набрав чинності 24 грудня 2023 року) (далі по тексту Закон №3498-ІХ), яким внесено зміни до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» (пп.6 п.5 Розділу І Закону №3498-ІХ) та доповнено пунктом 17 розділ IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» (пп.13 п.5 Розділу І Закону №3498-ІХ). Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%. При цьому, згідно п. 17 розділ IV Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %. Отже, як слідує з вищевказаних змін у законодавстві, що регулює питання споживчого кредитування, починаючи: з 24 грудня 2023 року денна ставка має бути не більше 2,5%, з 22 квітня 2024 року - денна ставка не більше 1,5%, з 20 серпня 2024 року - денна ставка не більше 1%. В той же час відповідно до п. 2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону №3498-ІХ, дія пункту 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Оскільки, кредитний договір №2267-1598-1 був укладений 13 листопада 2023 року до прийняття та набрання чинності Закону №3498-ІХ, згідно умов договору продовження строку не передбачено, інформації про зміни умов договору відсутні, а тому відсутні підстави для застосування денної процентної ставки в іншому розмірі, ніж передбачено кредитним договором. З огляду на викладене, суд вважає обґрунтованим та доведеним розмір заборгованості відповідача за процентами по кредитному договору №2267-1598-1 від 13 листопада 2023 року в сумі 31937,50 грн. Враховуючи, що [PERSON] не виконав умови договору та не повернув у строк, встановлений договором, отримані кошти, продовжує ними користуватися, неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань за договором привело до порушення прав кредитора позивача, існує заборгованість за кредитним договором, розмір якої встановлений судом, яка і підлягає стягненню з відповідача. Окрім того, згідно положень ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 2422,40 грн судового збору (судовий збір визначений з урахуванням понижуючого коефіцієнта). Щодо витрат на правничу допомогу, то суд враховує, що відповідно до ст.131 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Ч.8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03.10.2019 в справі №922/445/19, від 22.01.2021 в справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02.12.2020 в справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03.02.2021 в справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17.02.2021 в справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються в разі задоволення позову - на відповідача. Позивачем заявлено про врахування судових витрат понесених ним (професійна правнича допомога) при розподілі судових витрат між сторонами. В їх підтвердження позивачем надано: договір про надання юридичних послуг №03/06/2024 від 3 червня 2024 року, довіреність від 3 червня 2024 року, видану адвокату Руденку К.В., копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, акт прийому-передачі наданих послуг №5 від 30 жовтня 2024 року до договору №03/06/2024 про надання юридичних послуг від 03 червня 2024 року, витяг з реєстру №1 до вказаного акту від 30 жовтня 2024 року, платіжну інструкцію №1230 про оплату послуг. Відповідно до п. 3,4 договору сторонами узгоджені вартість послуг та порядок приймання-передачі послуг. Відповідно до акту прийому-передачі наданих послуг №5 від 30 жовтня 2024 року до договору №03/06/2024 про надання юридичних послуг від 03 червня 2024 року та витягу з реєстру №1 до цього акту позивачу надані такі послуги: підготовка позовної заяви про стягнення заборгованості з [PERSON] та клопотання про витребування доказів -9000,00 грн, складання адвокатського запиту 1000,00 грн. Відповідач просив відмовити у стягненні з нього витрат на правничу допомогу, вказуючи, що позивачем такі витрати не доведені, умовами договору не передбачено складання реєстрів, передбачена оплата згідно актів. Відповідач вважає витрати у розмірі 10000,00 грн завищеними, які підлягають зменшенню до 2000,00 грн. Одночасно просив розподілити його судові витрати та стягнути з позивача на його користь 5000,00 грн. Оцінюючи надані стороною позивача докази, зважаючи на результати розгляду справи та ухвалене судом рішення про задоволення позову суд вважає, що існують підстави для розподілу між сторонами витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем. Доводи відповідача про недоведеність понесених позивачем витрат на правничу допомогу не ґрунтуються на матеріалах справи. При цьому, суд зважає, що предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором, справа є малозначною в силу вимог закону та не є складною, розглядалася в\~порядку спрощеного\~позовного провадження\~без виклику\~осіб, в даній категорії спірних правовідносин наявна усталена судова практика, обсяг досліджених доказів є невеликим, а тому враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, з урахуванням заяви відповідача суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 5000,00 грн витрат на правничу допомогу. Саме такий розмір витрат, на переконання суду, є об`єктивним, співмірним зі складністю справи та виконаною адвокатом роботою у ній. Щодо витрат відповідача, то з урахуванням результатів розгляду справи, такі витрати залишаються за ним. На підставі викладеного,

Outcome: approved