Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-05 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просив: виділити із житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] у натурі належну йому частку із майна, що є у спільній частковій власності, поділивши один будинок на самостійні об`єкти нерухомого майна з наданням кожному об`єкту поштової адреси; виділити йому приміщення у житловому будинку загальною площею - 74,5 кв. м, з яких: жила площа - 37,9 кв. м, допоміжна площа - 36,6 кв. м, а саме: кухня-столова - 25,4 кв. м, ванна - 3,3 кв. м, вбиральня - 1,5 кв. м, сходи - 2,2 кв. м, кімната - 8,3 кв. м, кімната - 21,2 кв. м, кімната - 8,4 кв. м, сходи - 4,2 кв. м, гараж літ. «Г» площею 18,9 кв. м (об`єм 38 куб. м), сарай літ. «Б, Б1» - 25,1 кв. м та 19,9 кв. м, згідно з технічним паспортом виданим фізичною особою-підприємцем [PERSON] 15 січня 2019 року, інвентаризаційна справа № 13/19; визнати за ним право власності на окремий об`єкт нерухомого майна - окреме домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] та у цілому складається з приміщень житлового будинку загальною площею 74,5 кв. м, з яких жила площа - 37,9 кв. м, допоміжна площа - 36,6 кв. м, а саме: кухня-столова - 25,4 кв. м, ванна - 3,3 кв. м, вбиральня - 1,5 кв. м, сходи - 2,2 кв. м, кімната - 8,3 кв. м, кімната - 21,2 кв. м, кімната - 8,4 кв. м, сходи - 4,2 кв. м, гараж літ. «Г» площею 18,9 кв. м (об`єм 38 куб. м), сарай літ. «Б, Б1» - 25,1 кв. м та 19,9 кв. м; припини право спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що комунальна квартира житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності йому та відповідачам. Кімнати у комунальній квартирі приватизовані згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Згідно з даними технічного паспорту загальна площа житлового будинку становить 113 кв. м, жила площа - 53,7 кв. м. Опис: житловий будинок літ. «А», гараж літ. «Г», сарай літ. «Б, Б1». Зазначає, що йому на праві приватної власності належить 74,5 кв. м, з яких жила площа - 37,9 кв. м, допоміжна площа - 36,6 кв. м. При цьому, відповідачі отримали у дар у рівних долях кожній 43/100 частини квартири (комунального житлового будинку), з яких: жила площа - 21,9 кв. м, загальна площа - 30,5 кв. м. Водночас, позивач та відповідачі не є членами однієї сім`ї, не проживають спільно та не ведуть спільного господарства. При цьому, житловий будинок, в якому розташовані його квартира та квартира відповідачів є зблокованим житловим будинком, що складається з 2 квартир, кожна з яких оснащена відповідними комунікаціями, включаючи окрему ванну, туалет, коридор та має безпосередній свій окремий вхід та вихід на вулицю, тобто фактично і є окремими домоволодіннями. Однак укласти договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна неможливо, оскільки відповідачі відмовляються від добровільного вирішення питання щодо розподілу спільного майна. Разом з тим, технічна можливість виділу об`єкта спільного нерухомого майна підтверджується висновком щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна № 72 від 04 червня 2020 року, за яким об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: [ADDRESS] може бути поділено на 2 новоутворені об`єкти нерухомого майна з адресами, а саме: [PERSON] та [PERSON] - окреме домоволодіння загальною площею 38,9 кв. м, жилою площею - 15,8 кв. м, за адресою: [ADDRESS] . Опис: коридор - 2,3 кв. м, кімната - 6,5 кв. м, кімната - 9,3 кв. м, кухня - 5 кв. м, санвузол - 2,8 кв. м, коридор 6,2 кв. м.; позивачу - окреме домоволодіння загальною площею 74, 5 кв. м, жилою площею 37,9 кв. м, за адресою: [ADDRESS] . Опис: кухня-столова - 25,4 кв. м, ванна - 3,3 кв. м, вбиральня - 1,5 кв. м, сходи - 2,2 кв. м, кімната - 8,3 кв. м, кімната - 21,2 кв. м, кімната - 8,4 кв. м, сходи - 4,2 кв. м, гараж літ. «Г», сарай літ. «Д». Такий варіант виділення в натурі не порушує права відповідачів та відповідає фактичним часткам співвласників. Крім того, позивачем як співвласником житлового будинку було зроблено у встановленому законом порядку за свій рахунок покращення (добудова) без згоди інших співвласників, оскільки такі покращення жодним чином не порушували прав відповідачів та не змінювали їхніх часток у праві власності, тому розміри ідеальних та реальних часток не співпадають. У зв`язку з викладеним, вважає, що його частка повинна бути збільшена судом на розмір здійснених ним покращень. Враховуючи вищевикладене, вважає, що така зазначена поведінка відповідачів порушує його право на окреме володіння, користування та розпорядження належними йому приміщеннями будинку, господарськими будівлями та спорудами, тому звернувся до суду з указаними позовом для захисту своїх порушених прав та просив його задовольнити. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 листопада 2021 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Кушнір С. І. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 04 січня 2022 року відкрито загальне позовне провадження за вищевказаним позовом та призначено підготовче судове засідання. 10 березня 2023 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Бідюком С. Л. подано до суду відзив, в якому заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що [PERSON] просить виділити йому в натурі квартиру [ADDRESS] , однак він не набував у власність (спільну часткову чи інший вид власності) квартиру [ADDRESS] . Жодних документів, що підтверджують протилежне ним до суду не надано. Так, з доданої до позову копії свідоцтва про право власності від 09 листопада 2018 року вбачається, що 47/100 частини комунальної квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності позивачу та членам його сім`ї: [PERSON] і [PERSON] . Згідно з договором дарування частки у праві власності на квартиру від 21 вересня 2021 року [PERSON] та [PERSON] подарували позивачу кожен по 1/3 від 47/100 частини квартири [ADDRESS] . Таким чином, долученими позивачем правовстановлюючими документами підтверджується набуття ним права власності на 47/100 частки квартири [ADDRESS] , натомість, документи, що підтверджували б набуття ним права власності на квартиру [ADDRESS] за вказаною адресою ним не надано. Крім того, з відповіді Управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 28 листопада 2022 року встановлено, що приватизація квартири [ADDRESS] не здійснювалась. Отже, враховуючи викладене, що право на виділ в натурі частки майна, що є у спільній частковій власності, має лише співвласник майна, а позивач просить виділити йому частку в натурі з майна, що фактично є квартирою [ADDRESS] , яка не перебуває у спільній частковій власності сторін по справі та не приватизовувалась, тому залишається у власності територіальної громади міста Києва, підстави для задоволення позову відсутні. Окрім того, вважає, що наданий позивачем висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна № 72 від 04 червня 2020 року не може вважатися належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом можливості виділу позивачу частки майна, оскільки згідно з чинним законодавством висновок щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна та висновок щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна є різними документами, з різними вимогами до їх змісту та складання, а також виготовляються для різного виду робіт, а саме: для поділу нерухомого майна на частки та для виділу частки з нерухомого майна. Інших доказів, зокрема, висновку будівельно-технічної експертизи, що підтверджував би технічну можливість виділу позивачу частки майна матеріали справи не містять. Також зауважує, що позивач з жодними пропозиціями щодо укладення договору про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна до відповідача не звертався, а звернувся відразу до суду з позовом, що свідчить про відсутність у діях з боку відповідача порушення права позивача на виділ частки у натурі. З урахуванням вищевикладеного, просив відмовити у задоволенні позову. 31 березня 2023 року позивачем було подано до суду відповідь на відзив, в якій останній підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, а також зазначив, що йому та відповідачам на праві спільної часткової власності належить комунальна двокімнатна квартира [ADDRESS] , жодної іншої квартири не існує. Згідно з відповіддю Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від № 108-108/ОП/Ж-1318-2784 квартира [ADDRESS] в реєстрі територіальної громади міста Києва відсутня. Крім того, ним не заявлено жодної позовної вимоги щодо виділення в натурі та визнання за ним права власності на окремий об`єкт права власності, припинення права спільної часткової власності за адресою: [ADDRESS] . Також зазначив, що він неодноразово звертався до відповідачів з проханням здійснити добровільно виділ в натурі нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, однак останніми такі прохання ігнорувались, вони відмовились від будь-якого добровільного вирішення цього питання. Таким чином, викладені у відзиві сторони відповідача обставини не відповідають дійсності, а надана ним відповідь уповноваженого органу щодо відсутності відомостей про приватизацію квартири [ADDRESS] не могла містити іншої інформації, оскільки запит був сформований відносно квартири якої не існує. 21 квітня 2023 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Солодом Р. В. подано до суду відзив, в якому він заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що позивач, згідно з наявними в матеріалах справи правовстановлюючими документами володіє 47/100 частини спірної квартири, загальною площею 30,43 кв. м. Водночас, ним не надано до суду копії технічного паспорту, який є складовою частиною свідоцтва про право власності від 09 листопада 2018 року, і в якому повинні бути наведені технічні характеристики квартири, право власності на яку в дійсності отримав позивач. Наданий ним технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , від 15 січня 2019 року, відповідно, був виготовлений після отримання свідоцтва про право власності. З витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що 07 березня 2019 року, реєструючи право власності позивача та його сім`ї, нотаріус у розділі «Опис об`єкта» зазначив такі відомості: «Загальна площа (кв. м) 113,4, жила площа (кв. м) 53,7. Опис: житловий будинок літ. «А», гараж літ. «Г», сарай літ. «Д»». Проте, технічні характеристики квартири, внесені нотаріусом до реєстру, суперечать інформації, наведеній в листі Управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 16 листопада 2022 року, відповідно до якого, за даними, що містяться у технічному паспорті, який був поданий для приватизації належних родині позивача кімнат у комунальній квартирі, загальна площа квартири з урахуванням площі сходової клітини становить 70,8 кв. м. Таким чином, з моменту приватизації до моменту реєстрації права власності в реєстрі за позивачем та його родиною, загальна площа квартири зросла більше ніж на 40 кв.м. Крім того, у свідоцтві про право власності не були внесені ні гараж літ. «Г», ні сарай літ. «Д», що свідчить про безпідставність внесення відомостей про вказані будівлі до реєстру нотаріусом. При цьому, з наданих позивачем документів до суду вбачається, що збільшення площі відбулося за рахунок перебудови квартири його батьком та добудови кухні-гостьової, однак жодних дозвільних документів на таке будівництво ним не надано. Вищевикладене свідчить про здійснення позивачем самочинного будівництва нерухомого майна, на яке він відповідно до закону не набуває права власності. Також факт здійснення позивачем самочинного будівництва підтверджується листом КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» від 08 лютого 2018 року, в якому зазначається, що в результаті добудови та перепланування збільшилася жила, загальна площа та змінилися зовнішні межі будівлі. Згідно з копією первинного технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] та копією технічного паспорту, виготовленого в 2003 році, міститься відмітка КП «КМБТІ» про наявність самочинного будівництва. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна, просив відмовити у задоволенні позову. 15 травня 2023 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якому підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити. 07 червня 2023 року ухвалою суду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Савенко І. В., третя особа - [PERSON] , про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, визнання договору частки у праві власності на квартиру недійсним повернуто [PERSON] . Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання 07 червня 2023 року, відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Солода Р. В. про залучення до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Крім того, ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання 07 червня 2023 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Розпорядженням керівника апарату суду Аліни Щерби від 03 квітня 2024 року № 651 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 760/31455/21, провадження № 2/760/192/24, у зв`язку зі звільненням головуючого судді [PERSON] у відставку відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 19 березня 2024 року № 797/0/15-24. На підставі вищевикладеного та відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду для розгляду вказаної цивільної справи визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 15 квітня 2024 року вказану цивільну справу прийнято до розгляду головуючим суддею Ішуніною Л. М. за правилами загального позовного провадження та призначено до судового розгляду по суті. 17 вересня 2024 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Солода Р. В. про зупинення провадження у справі. Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені у позові та відповідях на відзив, просили позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Солод Р. В. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на обставини викладені у відзиві. Також зауважив, що позивач просить виділити із житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами у натурі належну йому частку із майна, що є у спільній сумісній власності, однак відповідно до свідоцтва про право власності родина позивача отримала у власність лише частину квартири в будинку, а не частину будинку і без жодних господарських будівель чи споруд. На гараж літ. «Г» та сарай літ. «Б,Б1» взагалі відсутні будь-які правовстановлюючі документи, а сарай літ «Б,Б1» ніде не фігурує, окрім технічного паспорту. Крім того, на підтвердження технічної можливості виділення позивачу частки квартири [ADDRESS] ним було надано висновок експерта № 1-03/03 за результатами проведення будівельно-технічної експертизи, відповідно до якого об`єктом дослідження є приміщення квартири [ADDRESS] , тобто лише ті приміщення, які позивач просить виділити йому в натурі. Отже, експертом обстежувались та досліджувались лише вказані приміщення, при цьому, частина приміщень, що мають залишитися у відповідачів не обстежувалась та не досліджувалась експертом на предмет їх відповідності вимогам Д.Б.Н. як до окремого об`єкта нерухомого майна. Таким чином, наданий позивачем висновок не може вважатися належним доказом технічної можливості виділення позивачу частини квартири [ADDRESS] , оскільки він не містить висновків про те, що приміщення, які залишаться у відповідачів, будуть повноцінним самостійним об`єктом нерухомого майна. За відсутності інших доказів, позивач не довів технічну можливість виділення йому майна в натурі. Враховуючи вищевикладене, просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, про поважність причин неявки суду невідомо. Вислухавши позивача, представника позивача та представника відповідача 1, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом установлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 09 листопада 2018 року № [NUMBER] та договору дарування частки у праві власності на квартиру від 21 вересня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за № 767 та посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савенко І. В. позивачу на праві спільної часткової власності належить 47/100 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , що становить 30,43 кв. м. Згідно з витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07 березня 2019 року та від 21 вересня 2021 року за позивачем зареєстровано право власності на 47/100 частини квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до договору дарування квартири від 26 січня 1998 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-665 та посвідченого державним нотаріусом Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Русіною Н. О., відповідачам належить 43/100 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Частиною першою статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Враховуючи вищевикладене та наведенні норми законодавства, квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] належить позивачу та відповідачам на праві спільної часткової власності. З відповіді Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації № 108-108/ОП/Ж-1318-2784 вбачається, що за інформацією, наданою КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва», житловий будинок [ADDRESS] переданий до сфери управління Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації та закріплений на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва», 1950 року забудови, одноповерховий з жилою мансардою. Відповідно до технічного паспорта, виготовленого КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації речових прав на об`єкти нерухомого майна» від 27 липня 2023 року будинок складається з двох квартир. Квартира [ADDRESS] жилою площею 37,9 кв. м, загальною площею 74,5 кв. м. На теперішній час мешканцями здійснено добудову та перепланування зазначеного будинку в результаті чого збільшилася жила, загальна площа та змінилися зовнішні межі будівлі. Родина [PERSON] займає приміщення, які проінвентаризовані як квартира [ADDRESS] та самочинно добудовані приміщення. Відповідно до листа Управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 16 листопада 2022 року № 108/29-1155 за даними, що містяться у технічному паспорті на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , що був поданий для приватизації належної родині позивача кімнати у комунальній квартирі, загальна площа квартири з урахуванням площі сходової клітини становить 70,8 кв. м, а загальна площа квартири, що підлягає приватизації становить 64,2 кв. м. Водночас, при реєстрації права власності позивача у Державному реєстрі речових прав у графі «Опис об`єкта» зазначено, що загальна площа (кв. м) квартири [ADDRESS] становить 113,4, жила площа (кв. м): 53,7. Опис: Житловий будинок літ. «А», гараж літ. «Г», сарай літ. «Д». З урахуванням викладеного судом встановлено, що родиною позивача було самостійно збудовано прибудову до житлового будинку, а також здійснено перепланування мансарди, що не заперечувалась сторонами по справі, внаслідок чого було збільшено загальну, жилу площу та зовнішні межі будівлі. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначав, що відповідачі ігнорують його неодноразові пропозиції щодо укладення договору про виділ частки із спільного майна в натурі кожному, враховуючи, що кожна кімната має окремі входи, системи газопостачання та водопостачання, власні вбиральню та ванну, жилі кімнати та кухню, що дає можливість їх виділити у два окремі об`єкти нерухомості із відповідними адресами. На підтвердження вищевикладеного позивач надав до суду висновок суб`єкта господарювання ФОП [PERSON] № 72 від 04 червня 2020 року щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, за яким об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: [ADDRESS] може бути поділено на 2 новоутворені об`єкти нерухомого майна з адресами, а саме: [PERSON] та [PERSON] - окреме домоволодіння загальною площею 38,9 кв. м, жилою площею - 15,8 кв. м, за адресою: [ADDRESS] . Опис: коридор - 2,3 кв. м. кімната - 6,5 кв. м, кімната - 9,3 кв. м, кухня - 5 кв. м, санвузол - 2,8 кв. м, коридор 6,2 кв. м.; позивачу - окреме домоволодіння загальною площею 74, 5 кв. м, жилою площею 37,9 кв. м, за адресою: [ADDRESS] . Опис: кухня-столова - 25,4 кв. м, ванна - 3,3 кв. м, вбиральня - 1,5 кв. м, сходи - 2,2 кв. м, кімната - 8,3 кв. м, кімната - 21,2 кв. м, кімната - 8,4 кв. м, сходи - 4,2 кв. м, гараж літ. «Г», сарай літ. «Д». Також, висновок експерта № 1-03/03 за результатами проведення будівельно-технічної експертизи, складений 03 березня 2023 року, відповідно до якого, з технічної точки зору приміщення житлового будинку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , а саме: № 2-1 кухня-столова 25,4 кв. м, № 2-2 ванна 3,3 кв. м, № 2-3 вбиральня 1,5 кв. м, № 2-4 сходи 2,2 кв. м, № 2-5 жила 8,3 кв. м, № 2-6 жила 21,2 кв. м, № 2-7 жила 8,4 кв. м, № 2-І сходи 4,2 кв. м, можуть бути виділені в якості окремої ізольованої квартири. Згідно з частинами першою-третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Порядок поділу спільного майна встановлено у статтях 367 та 372 ЦК України. Так, статтею 367 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. За статтею 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні тим, що у разі поділу майна кожному співвласнику виділяється майно в натурі і право спільної власності припиняється. Натомість у разі виділу частки зі спільного майна право спільної часткової власності припиняється лише для того учасника, якому ця частка виділяється в натурі, а для інших співвласників режим спільної часткової власності на решту майна зберігається. Із цього також можна зробити висновок, що за наявності лише двох співвласників майна між ними проводиться поділ, оскільки при визначенні частки одного зі співвласників у натурі частка іншого визначається також і зміні в подальшому не підлягає. Натомість, за наявності трьох і більше співвласників майна при визначенні в судовому порядку частки в натурі одного з них (виділ частки) розмір часток інших співвласників (відповідачів) не визначається. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17 (провадження № 61-22087св19), від 28 липня 2021 року у справі № 310/7011/17 (провадження № 61-7153св20). У постанові Верховного Суду від 26 липня 2023 року у справі № 201/1346/18 (провадження № 61-7308св22) зазначено, що системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 367, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку, що у спорах про поділ (виділ частки) будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною розмірів ідеальних часток і стягненням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася. Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 357 ЦК України співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників. Отже, добудова (прибудова), здійснена одним із співвласників житлового будинку, не є об`єктом права спільної власності, а стає об`єктом права власності лише того співвласника, який її зробив. Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 03 липня 2024 року у справі № 760/8064/13-ц. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як вже встановлено судом, на підтвердження можливості виділу належної йому частки в натурі із майна, що перебуває у спільній частковій власності з відповідачами позивач надав суду висновок суб`єкта господарювання ФОП [PERSON] № 72 від 04 червня 2020 року щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна, за яким об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: [ADDRESS] може бути поділено на 2 новоутворені об`єкти нерухомого майна з адресами, а також висновок експерта № 1-03/03 за результатами проведення будівельно-технічної експертизи, складений 03 березня 2023 року. Разом з тим, враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, з яких встановлено, що поділ майна в натурі та виділ майна в натурі не є тотожними поняттями, суд не може врахувати висновок експерта щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна як належний та допустимий доказ можливості виділу у натурі позивачу його частки у спірному майні. Крім того, зазначений висновок не відповідає вимогам частини сьомої статті 103 ЦПК України, зокрема, у ньому відсутні відомості, про попередження (обізнаність) експерта про відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Щодо висновку експерта, за результатами проведення будівельно-технічної експертизи, то предметом дослідження була лише можливість виділення приміщень, якими користується позивач, в якості окремої ізольованої квартири. При цьому, експертом не досліджувалась можливість виділення ізольованої частини квартири відповідачам, що відповідатиме їхній частці у праві власності. Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами технічної можливості виділення у натурі в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності, приміщень, якими користуються сторони по справі. Правом на заявлення перед судом клопотання про призначення відповідної судової експертизи для визначення можливості виділу у натурі частки майна сторона позивача не скористалася. За таких обставин, суд, без висновку експерта позбавлений можливості на свій розсуд визначити наявність реальної можливості виділу окремого нерухомого майна кожній зі сторін по справі у відповідності до належних їм часток у праві власності, а виділення частки позивачу, яку він просить за викладених умов, завдасть істотної шкоди та порушить принцип рівності прав інших співвласників. Загальні засади цивільного законодавства, зокрема засади справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), спонукають суд при вирішенні зазначених спорів ураховувати також інтереси обох сторін та встановлювати, зокрема: чи дійсно є можливим виділ частки в натурі; чи допускається такий виділ згідно із законодавством тощо. На необхідність враховувати інтереси всіх учасників справи і заборону обмеження прав одних учасників за рахунок інших під час вирішення спору про виділ в натурі частки нерухомого майна у праві спільної часткової власності вказано в постанові Верховного Суду від 27 серпня 2020 року в справі № 592/6348/13-ц (провадження № 61-20796св19) та постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року в справі № 6-4цс14. Враховуючи вищевикладене, оскільки виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим лише тоді, коли кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності, належних та допустимих доказів чого позивачем суду не надано, суд дійшов висновку про відсутність підстав для виділу частки позивачу у спірному майні в натурі. Крім того, визначаючи частку, що підлягає виділу в натурі позивачем були включені здійснені його сім`єю добудова (прибудова), однак в силу чинного законодавства таке майно не має правового статусу спільного майна з відповідачами, останніми в ході судового розгляду не було доведено того, що такі дії порушили їхні права та вплинули на розмір їхніх часток, тому зазначене майно не може бути предметом виділу зі спільного майна. Щодо визнання за позивачем права приватної власності на виділену у натурі частку та припинення права спільної часткової власності, то суд зазначає, що наведені вимоги є похідними від вимог про виділ частки в натурі, тому задоволенню не підлягають. З урахуванням зазначеного вище, оцінивши надані сторонами докази, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Ураховуючи те, що позов не підлягає задоволенню, то судові витрати, відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed