Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

У серпні 2022 року [PERSON] (надалі за текстом позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] (надалі за текстом відповідач) грошові кошти: суму боргу в розмірі 58700 доларів США; суму трьох відсотків річних в розмір 4776,80 доларів США. Як на підставу позовних вимог позивач посилається на факт укладення 03 січня 2019 року договорів позики на суму 8700 доларів США та 50000 доларів США, на підтвердження факту укладення яких відповідачем складено відповідні розписки. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 03.01.2019 позичив відповідачеві грошові кошти у сумі 8700 доларів США. Про можливість повернути позику відповідач продемонстрував позивачу інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав, відповідно до якого [PERSON] належить 1/2 частина дачного будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Крім того, 03.01.2019 позивач позичив відповідачу грошові кошти у розмірі 50000 доларів США. Про можливість повернути вказану позику відповідач продемонстрував позивачу інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав, відповідно до якого [PERSON] належить будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідач ухиляється від повернення грошових коштів, тому позивач змушений звертатися до суду з цим позовом. Ухвалою судді від 17.08.2022 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання. У листопаді 2022 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , в якому просив визнати неукладеними, з підстав підробки документу, договір позики від 03 січня 2019 року на суму 8 700 доларів США та договір позики від 03 січня 2019 року на суму 50 000 доларів США між [PERSON] та [PERSON] . Як на підставу позовних вимог позивач у зустрічному позові посилався, зокрема, на ту обставину, що розписки від 03 січня 2019 року він не підписував. Ухвалою суду від 28.11.2022 первісний позов об`єднано в одне провадження із зустрічним позовом. Ухвалою суду від 21.02.2023 за клопотанням представника позивача за зустрічним позовом призначено проведення судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 02.11.2023 зобов`язано позивача за зустрічним позовом [PERSON] особисто з`явитися у судове засідання для відібрання експериментальних зразків\~ почерку та підпису. Вимоги ухвали суду [PERSON] не виконав. 12.12.2023 на адресу суду надійшло повідомлення про те, що платник [PERSON] не виконав оплату за проведення експертизи, тому ухвала суду про призначення експертизи залишається без виконання. 13.12.2023 від представника відповідача [PERSON] адвоката Борисенка В.А. надійшла заява про відмову від проведення експертизи. Ухвалою суду від 13.12.2023, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті. Ухвалою суду від 23.05.2024 зупинено провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №183/3032/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним правочину. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25.12.2024 ухвалу суду про зупинення провадження скасовано, справу направлено для продовження розгляду. У судовому засіданні представник позивача адвокат Щербина Є.М. підтримав позовні вимоги, просив первісний позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Представник відповідача адвокат Борисенко В.А. у судовому засіданні пояснив, що [PERSON] не отримував грошові кошти за двома розписками, а розписки написані ним під час перебування у стані сильного алкогольного сп`яніння та за результатами застосування до нього фізичного і психологічного примусу з боку позивача [PERSON] , який неодноразово відбував покарання у виді позбавлення волі за насильницькі злочини. Позивач скористався тим, що відповідач [PERSON] страждає на психічний розлад та у період з 2009 по 2023 рік періодично знаходився на стаціонарному лікуванні у психіатричній лікарні. Зміст розписок не свідчить про виникнення правовідносин позики, не містить вказівки про дату отримання позики, тексти розписок є суперечливими, непослідовними, свідчать про сплутаність думок їх автора та не дозволяють зробити однозначний висновок про те, що між сторонами виникли правовідносини позики і що кошти дійсно були отримані відповідачем. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] склав розписку такого змісту (мовою оригіналу): «Я [PERSON] проживаю по улице Червоноармийська 11/109 кадастровий номер 1223284000.040080335 номе запроса проправо власности 1416013 взял вдолг в [PERSON] прожеваюце ул совеслая 25/9 м новомосковськ взалог оставляю часть више указаной дачи а тоись село миколаївка фрунзе 34 взял даную суму 8700 уе США по курсу 28.00 обязуюсь деньги отдать в доларах 3.01.2019 до 3.08.2019» (надалі за текстом Розписка №1). Крім того,\~ [PERSON] склав розписку такого змісту (мовою оригіналу): «Я [PERSON] проживаю м новомосковсь у червоно армійська 11/109 взял [PERSON] вдолг 50000 США писят тисяч доларов США в залог поданой розписке оставляю дом по улице стадионай 12 реестрациониі номер 884972612119 номер запросу право властности 13864285 деньги взял насвои личние нужди мои дополнительние данье\~ номер паспорта [NUMBER] орган что видал 1235 РНОКПП [NUMBER] 03.01.2019\~ до 03.012.2019» (надалі за текстом Розписка №2). Оригінали Розписки 1 та Розписки 2 позивач надав на виконання ухвали суду про призначення експертизи (т.1 а.с.162-163). Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.07.2022, [PERSON] належить 1/2 частина земельної ділянки з кадастровим номером 1223284000:04:008:0335 та 1/2 частина житлового будинку за адресою: [ADDRESS] з 08.04.2016 (т.1 а.с.24-28), а також до 23.10.2018 був власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.29-37). До правовідносин, що виникли між сторонами, підлягають застосуванню такі норми права. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України). Згідно з статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України). Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі\~ № 6-50цс16, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20), від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17 (провадження № 61-4389св21). У цій справі відповідач не довів й не доводив, що між сторонами наявні інші правовідносини, тому суд виходить з того, що між сторонами виникли правовідносини позики. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19), від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16 (провадження № 61-41934св18), від 26 травня 2021 року у справі № 405/8280/19 (провадження № 61-3411св21), від 09 серпня 2023 року у справі № 755/16831/19 (провадження № 61-17567св21). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046,1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц (провадження № 61-20376св18), від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20). Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також, що позичальник зобов`язується повернути позику. Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 463/5955/18, провадження № 61-1913св21. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів (постанови Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 686/2873/16-ц, провадження № 61-32918св18, від 14 липня 2021 року у справі № 750/2316/19, провадження № 61-20751св19). При цьому, у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов`язком наступного повернення. Розписка щодо передання грошових коштів може бути визнана договором позики у тому разі, коли вона буде містити умови не лише про отримання грошових коштів, але й про умови/строки щодо їх повернення. Наявність таких умов дає підстави стверджувати, що у позичальника за договором позики виникло зобов`язання щодо її повернення відповідно до умов договору та вимог закону, та боржник (позичальник) зобов`язаний виконати свій обов`язок щодо повернення позики, а кредитор (позикодавець) - прийняти виконання особисто, або на умовах, встановлених договором. Отже, оцінити належним чином зміст правовідносин сторін, що виникають на підставі договору позики, укладеному у вигляді розписки, можливо після оцінки сукупності всіх наведених умов. Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 лютого 2022 року у справі № 753/10208/20, провадження № 61-17384св21. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 464/3790/16-ц, а також Верховний Суд у постановах від 05 квітня 2022 року у справі № 265/2448/19, від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17, від 08 червня 2022 року у справі № 369/13872/18. Зі змісту Розписки №1, складеної [PERSON] \~ 03 січня 2019 року про отримання від [PERSON] грошових коштів у сумі 8700 доларів США, вбачається, що вона містить умови про те, що кошти отримані саме у борг\~ 03.01.2019 із зобов`язанням їх повернення у строк до 03.08.2019. У Розписці №1 зазначені посилання на передачу «взалог» (мовою оригіналу)\~ нерухомого майна, яке на момент складання розписки належало [PERSON] . На переконання суду, зміст Розписки №1 свідчить про існування між сторонами договору позики, факту існування інших правовідносин відповідач не довів і не доводив. Зі змісту Розписки №2, складеної [PERSON] \~ 03 січня 2019 року про отримання від [PERSON] грошових коштів у сумі 50000 доларів США, вбачається, що вона містить вказівку на те, що [PERSON] «взял [PERSON] вдолг» 50000 доларів США. Наведене свідчить про існування між сторонами правовідносин позики, які виникли за розпискою №2. У Розписці №2 зазначені посилання на передачу «взалог» (мовою оригіналу)\~ нерухомого майна, яке на момент складання розписки не належало [PERSON] . При цьому суд зазначає, що Розписку №1 та Розписку №2 складено частково російською мовою, без дотримання правил граматики, речення викладені непослідовно та неточно. Проте, з тексту цих розписок вбачається, що 03.01.2019 [PERSON] взяв у борг грошові кошти у сумі 8700 доларів США та 50000 доларів США у [PERSON] , а вживання слова «вдолг» свідчить про існування правовідносин позики. За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами статей 611, 612 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 753/1349/20 зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що 03 січня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі 8700 доларів США, які останній зобов`язувався повернути до 03.08.2019, що підтверджується власноручно написаною [PERSON] . Розпискою №1, однак кошти не повернув. Також суд вважає доведеною ту обставину, що 03 січня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі 50000 доларів США, які останній зобов`язувався повернути до 03.12.2019, що підтверджується власноручно написаною [PERSON] . Розпискою №2, однак кошти не повернув. Отже, судом установлено, що [PERSON] отримав у борг грошові кошти у загальному розмірі 58700 доларів США, на підтвердження чого написав Розписку №1 та Розписку №2, оригінали яких знаходиться у матеріалах справи, однак у визначений строк коштів, одержаних у позику, не повернув, суд дійшов висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню неповернена сума боргу. Доказів непідписання договору позики, повернення або неотримання позики за цим договором відповідач не надав. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення трьох процентів річних, суд враховує наступне. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. Згідно з п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Як встановлено судом, відповідач порушив грошове зобов`язання у сумі 8700 доларів США, яке мало бути виконане в строк до 03.08.2019, а також у сумі 50000 доларів США, яке мало бути виконане у строк до 03.12.2019, а відтак на суму боргу підлягають нарахуванню три проценти річних до 23.02.2022. За Розпискою №1 період прострочення з 04.08.2019 по 23.02.2022 складає (сума заборгованості) x 3% x (кількість днів прострочення) : (кількість днів у році) = 8700 x 3% x 935 : 365 = 668,59 доларів США. За Розпискою №2 період прострочення з 04.12.2019 по 23.02.2022 складає (сума заборгованості) x 3% x (кількість днів прострочення) : (кількість днів у році) = 50000 x 3% x 813 : 365 = 3 341,10 доларів США. Загальна сума трьох відсотків річних за обома розписками складає 3983,69 доларів США. Оцінюючи вимоги зустрічного позову та доводи представника відповідача про те, що [PERSON] не отримував грошових коштів, а розписки написав у стані сильного алкогольного сп`яніння, суд виходить з наступного. З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК України надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. В разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду\~ від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, провадження № 14-203цс19). Відповідач [PERSON] під час розгляду справи таку презумпцію не спростував, таким чином право вимоги [PERSON] до [PERSON] за договорами позики, яке виникло у позивача на підставі чинних правочинів, презюмується. Згідно з частиною першою статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня\~ 2019 року у справі № 355/385/17) Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19). У постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зроблено висновок, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. Наслідки недійсного правочину також не застосовуються до правочину який не вчинено. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частин першої четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій Стаття 76 ЦПК України визнає доказами будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18). У даній справі суд сприяв сторонам у реалізації їхніх процесуальних прав. Зокрема, за клопотанням відповідача призначено проведення почеркознавчої експертизи, вартість якої він не оплатив. У судовому засіданні не знайшли підтвердження обставини, на які посилався відповідач у зустрічному позові. Натомість факт укладання договорів позики та їх\~ невиконання позичальником доведено належними та допустимими доказами. Також суд звертає увагу на суперечливу позицію відповідача [PERSON] , який як на підставу зустрічного позову, поданого у 2022 році посилався на те, що не писав та не підписував розписки від 03.01.2019. При цьому [PERSON] не з`явився до суду для відібрання експериментальних зразків підпису та не виконав вимоги щодо оплати вартості експертизи, яка була призначена судом саме за його клопотанням. Натомість у грудні 2023 року, у письмовій заяві про відмову від проведення судової експертизи (т.1 а.с.212) стверджував протилежне що він написав та підписував розписки, проте зробив це у стані алкогольного сп`яніння та внаслідок застосування насилля. При цьому заяву про зміну підстав зустрічного позову не подавав. За таких обставин, підстави для задоволення зустрічного позову відсутні. Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем за первісним позовом сплачено судовий збір у сумі 12405 грн., за вимогами на суму 63476,80 доларів з яких задоволено вимогу на суму 62682,69 доларів США. Отже з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у сумі 12249,81 грн. Понесені відповідачем витрати по сплаті судового збору за подання зустрічного позову слід віднести за його рахунок у зв`язку з відмовою у задоволенні зустрічного позову. На підставі викладеного і

Outcome: partial