Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-03 00:00:00

\~ \~ \~ \~18.09.2024\~року [PERSON] \~звернулася до\~суду з\~позовом до\~ [PERSON] та Новобузької міської ради Баштанського району Миколаївської області, третя особа без самостійних вимог: Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, в якому просила визнати право на завершення процедури отримання у власність земельної ділянки в порядку спадкування. Позовні вимоги обгрунтовані тим, відповідно до Наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області № 2290/0/14-20-СГ від 31.01.2020 року «Про надання дозволу на розроблення документації та землеустрою» сину позивачки [PERSON] був наданий дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої в межах території Розанівської сільської ради Новобузького району (змінено на Новобузька міська рада /територіальна громада/ Баштанського району) Миколаївської області, орієнтовний розмір земельної ділянки 2,00 га ріллі, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. В подальшому, відповідно до вищевказаного Наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, був виготовлений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,6711 га. у власність громадянину [PERSON] для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності за адресою: Миколаївська область, Новобузький район, Розанівська сільська рада (за межами населеного пункту). Але повністю завершити процес оформлення та реєстрацію права власності на себе, на вказану земельну ділянку, син позивачки - [PERSON] за життя, не встиг. [INFO] син позивачки - [PERSON] загинув перебуваючи на військовій службі в ЗСУ по мобілізації (свідоцтво про смерть серія [NUMBER] від 15.11.2023 року). Після смерті сина позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] , як єдині спадкоємці першої черги за законом, звернулись із заявою до нотаріальної контори про прийняття нами спадщини за законом, яка відкрилась після смерті сина та в подальшому позивачці було видано свідоцтва про право на спадщину за законом, на підставі якого позивачка отримала спадкове майно, що належало синові. Але прийняти в спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на вищевказану земельну ділянку вона не змогла, так як нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів, щодо належності цього майна спадкодавцеві. Зважаючи на ці обставини нотаріусом було роз`яснено, що необхідно звернутись до суду щодо вирішення цього питання в судовому порядку. Вказана відмова позбавляє позивача, як спадкоємця, можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому вона змушена звернутись до суду за захистом твоїх прав. Ухвалою суду від 30.09.2024 року відкрито провадження у справі та справу призначено в порядку загального позовного провадження до підготовчого засідання. 14.11.2024 року від відповідача Новобузької міської ради Миколаївської області надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач вказав, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18), а також у поставові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17 (провадження №61-26091св18) викладено правовий висновок про можливість визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації земельної ділянки, що полягає в наступному. Так, положеннями ЗК України встановлено, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення документації із землеустрою; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; (одержання у встановленому порядку державного акта на землю до 01.01 2013 року; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст.1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування. Згідно статті 126 Земельного Кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Якщо видача державного акта на право власності на землю не здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органом, який має право здійснювати розпорядження землями, то до спадкоємців не переходить право отримати правовстановлюючий документ на земельну ділянку. Враховуючи відсутність рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки [PERSON] та норми підпункту 5 пункту 27 розділу X Земельного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні або окремих\~її місцевостях,\~в межах\~України або\~окремої її\~місцевості,\~у якій\~введено воєнний\~стан безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів\~на розроблення\~документації із\~землеустрою з\~метою такої\~безоплатної передачі,\~розроблення такої\~документації забороняється, Новобузька міська рада заперечує проти визнання за [PERSON] , [INFO] , права на завершення процедури отримання у власність земельної ділянки в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] . Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 05.12.2024 року підготовче судове засідання закрите, справа призначена до судового розгляду по суті. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні позовну заяву підтримала, просила її задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник позивача адвокат Судариков Г.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення. Представник відповідача Кучерява О.С. в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову з підстав зазначених у відзиві. Заслухавши сторони та їх представників, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та усі зібрані по справі докази, давши їм оцінку в сукупності, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Згідно зі ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. З огляду на предмет спору та нормативно-правову регулювання спірних правовідносин, дотримання встановленого порядку відведення у власність земель державної або комунальної власності становить особливий суспільний інтерес, оскільки відповідно до ст.13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. У зв`язку з цим, важливим є суворе дотримання порядку відведення землі у власність фізичним або юридичним особам, а також забезпечити конкурентний спосіб розпорядження таким суспільним активом як земля. Тільки такий підхід забезпечить раціональне використання землі, а також реалізацію принципу рівності перед законом та запобігання всім формам дискримінації. За змістом статті 3 ЗК України земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Згідно з ч.2 ст.4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель. Відповідно до статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). За змістом частин першої - третьої та п`ятої ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Згідно з ч.1 ст.117 ЗК України передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. В рішенні органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність зазначаються кадастровий номер земельної ділянки, її місце розташування, площа, цільове призначення, відомості про обтяження речових прав на земельну ділянку, обмеження у її використанні. На підставі рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність складається акт приймання-передачі такої земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність разом з актом приймання-передачі такої земельної ділянки є підставою для державної реєстрації права власності держави, територіальної громади на неї. Відповідно до п.«б» ч.1 ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара. Повноваження відповідних органів виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність встановлені статтями 118, 122 ЗК України. Положеннями статей 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Згідно з вимогами ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно витягу з Наказом головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 31.01.2020 № 2290/0/14-20-СГ [PERSON] надано дозвіл на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої в межах території Розанівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області, у власність, для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею -2,0 га. З Витягу НВ-4809585472020 від 19.05.2020 року з Державного земельного кадастру про земельну ділянку ( а.с.19-23), Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину [PERSON] , встановлено, що такий проект було розроблено на земельну ділянку з кадастровим № 4824583900:01:000:0181, із погодженнями меж земельної ділянки, встановленням та передачею на зберігання межових знаків та іншими необхідними діями. Розмір відведеної земельної ділянки складає 1,6711 га. ( а.с.29-73) Не встигнувши зареєструвати право власності на вказану земельну ділянку [PERSON] загинув [INFO] в районі населеного пункта Нововодяне, Луганської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим Новобузьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Баштанському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 15.11.2023 ( а.с.14,24,25) Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом на майно померлого сина та спадщину прийняли, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини ( а.с.27). Приватним нотаріусом Баштанського районного нотаріального округу Миколаївської області Паліюк Л.М. позивачці роз`яснено, що видати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] на земельну ділянку\~неможливо, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на право власності спадкодавця на вищевказану земельну ділянку (роз`яснення щодо оформлення спадщини від 27.08.2024 № 284/02-14). Таким чином, судом встановлено, що спадкодавцем [PERSON] розпочато, але не завершено процедуру приватизації земельної ділянки. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 цього Кодексу). Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до положень ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті. Згідно з частинами 1, 2, 3 та 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За змістом ст. 1296 ЦК України оформлення спадщини здійснюється шляхом видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до частин 1, 4 статті 116 ЗК України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян в межах норм, провадиться один раз по кожному виду використання. Виходячи з вимог частини 1 статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, в тому числі для ведення особистого селянського господарства. Статтею 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, із аналізу якого вбачається, що процедура приватизації розпочинається після надання громадянину дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки органом державної влади або місцевого самоврядування, який надає відповідні дозволи. Статтею 125 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Частиною 3 статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання права. Згідно з пунктом "г" частини 1 статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Оскільки ст.125 ЗК України в редакції закону України № 1066-VI від 05.03.2009 встановлює, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, спадкоємці особи, яка розпочала процедуру приватизації земельної ділянки, але не закінчила її, мають право звертатися до суду із позовами про визнання за ними права на завершення процедури приватизації землі з подальшим правом реєстрації права власності на таку. Відповідний правовий висновок викладений також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №350/67/15-ц (провадження№ 14-652цс18) . Отже, у випадку, якщо спадкодавець за життя із дотриманням вимог законодавства розпочав процедуру приватизації земельної ділянки, проте не оформив на неї право власності у зв`язку зі смертю, спадкодавці у порядку спадкування набувають право на завершення приватизації. У разі відмови компетентного органу спадкодавцям, належним та ефективним способом захисту їх прав у судовому порядку є звернення із позовом про визнання права на завершення приватизації. Відтак, до складу спадщини входить, у тому числі, право на завершення процедури приватизації земельної ділянки, яку спадкодавець розпочав за життя у встановленому законом порядку та не завершив у зв`язку зі смертю. Це право не залежить від наявності у спадкоємця особистого права на приватизацію землі. Оскільки достовірно встановлено, що позивачка є матір`ю [PERSON] та спадкоємцем першої черги за законом на його майно, спадщину прийняла відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, оскільки спадкодавець за життя, розпочавши процес її приватизації, не встиг його завершити, а тому до спадкоємця в порядку спадкування переходить право на завершення процесу приватизації цієї ділянки, тож позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved