Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між АТ «Ідея Банк» та відповідачем [PERSON] 04.06.2018 року був укладений кредитний договір №С-300-007024-18-980, за яким кредитор надав відповідачу кредит у вигляді відкриття кредитної лінії з лімітом 200\~000 грн з умовою сплати процентів в розмірі 48% річних. Відповідач не в повній мірі виконував свої зобов`язання за договором, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 23\~016,39 грн, із яких: 8793,27 грн заборгованість за основною сумою боргу; 14 223,12 грн заборгованість за відсотками. На підставі договору факторингу від 16.11.2023 року, укладеного між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Сонаті» останнє отримало право вимоги за вказаним вище кредитним договором. На підставі договору факторингу від 29.12.2023 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Сонаті» та ТОВ «Санфорд Капітал» останнє отримало право вимоги за вказаним вище кредитним договором. У зв`язку з викладеним позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 28\~843,59 грн, з яких: 8793,27 грн заборгованість за основною сумою боргу; 14 223,12 грн заборгованість за відсотками, 4291,09 грн втрати від інфляції, 1536,11 грн 3% річних, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 2422,40 грн, витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5200 грн та витрат послуг поштового зв`язку. Позов надійшов до суду через Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему 07.10.2024 року. 22.10.2024 року відкрите провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 24.02.2025 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення позову, оскільки позивач не надав доказів надання відповідачу кредитних коштів та випуску картки, доказів придбання права вимоги за даним кредитним договором (доказів передання документів кредитного договору від первісного кредитора до позивача), долучений позивачем розрахунок заборгованості не є первинним документом та не є доказом існування такої заборгованості, розраховані позивачем втрати від інфляції та 3% річних не були відступлені йому первісним кредитором, тому відповідно до ст. 514 ЦК України не входять до обсягу прав, що перейшли до нового кредитора у зобов`язанні. Відповідач вважав, що відсутні підстави для стягнення витрат послуг поштового зв`язку, а також, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу є завищеними та непропорційними складності справи, тому просив їх зменшити. З огляду на те, що сторони належним чином повідомлені, суд ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши наявні у справі матеріали (копії платіжних інструкцій; копію акту приймання-передачі від 10.05.2024 року; копію договору про надання правничої допомоги №1/04 від 01.04.2024 року; копію реєстру боржників від 09.04.2024 року; копію договору факторингу №29/12-23 від 29.12.2023 року; копію договору факторингу №16/11-23 від 16.11.2023 року; копію угоди №С-300-007024-18-980 від 04.06.2018 року; копію витягу з реєстру боржників; довідку-розрахунок станом на 16.11.2023 року; копію реєстру боржників; копію паспорта споживчого кредиту від 04.06.2018 року; копію згоди від 04.06.2018 року; розрахунок інфляційних втрат та 3% від суми боргу; копію акту приймання-передачі послуг з правничої допомоги №4 від 12.08.2024 року; копію заяви про акцепт публічної оферти від 09.01.2019 року (в електронній формі в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі); копію виписки по рахунку (в електронній формі в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі), суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про можливість задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що 09.01.2019 року між АТ «Ідея Банк» та відповідачем [PERSON] 04.06.2018 року був укладений кредитний договір №С-300-007024-18-980, за яким кредитор надав відповідачу кредит у вигляді відкриття кредитної лінії на поточному рахунку [NUMBER] з лімітом 200\~000 грн в сумі на момент укладення 7000 грн з умовою сплати процентів в розмірі 48% річних. Відповідач не в повній мірі виконував свої зобов`язання за договором, внаслідок чого станом на 16.11.2023 року утворилась заборгованість в сумі 23\~016,39 грн, із яких: 8793,27 грн заборгованість за основною сумою боргу; 14 223,12 грн заборгованість за відсотками. На підставі договору факторингу від 16.11.2023 року, укладеного між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Сонаті» останнє отримало право вимоги за вказаним вище кредитним договором. На підставі договору факторингу від 29.12.2023 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Сонаті» та ТОВ «Санфорд Капітал» останнє отримало право вимоги за вказаним вище кредитним договором. Що стосується заперечень відповідача щодо того, що позивач не надав доказів придбання права вимоги за даним кредитним договором (доказів передання документів кредитного договору від первісного кредитора до позивача), то суд не має підстав погодитись з цим, оскільки позивач надав докази оплати вартості прав вимог за рядом кредитних договорів, в тому числі і укладеного з відповідачем, а факт долучення позивачем копії кредитного договору, виписки по рахунку та інших укладених між АТ «Ідея Банк» та відповідачем [PERSON] документів і запис в тексті позову про те, що оригінали таких документів перебувають у володінні позивача, - підтверджує фактичну передачу таких документів, а, отже, і права вимоги за такими документами позивачу. Окрім довідки-розрахунку розміру заборгованості відповідача, виданої АТ «Ідея Банк» станом на 16.11.2023 року до суду в електронній формі, як додаток до поданої в електронній формі позовної заяви додана виписка по рахункам відповідача, з якої слідує, що дійсно на ім`я відповідача був відкритий рахунок [NUMBER] , на який з 20.06.2018 року в якості відповідних траншів надавались грошові кошти, з такого рахунку здійснювались зняття коштів, а також перекази коштів, крім того на такий рахунок здійснювались погашення шляхом поповнення картки. Вказані обставини підтверджують факт отримання відповідачем кредитних коштів на підставі укладеного між сторонами кредитного договору. Крім того така виписка підтверджує наявність кредитної заборгованості відповідача за даним кредитним договором, натомість відповідач, заперечуючи заявлені позивачем суми, доказів повного погашення такої заборгованості або власний розрахунок її розміру не надав. Натомість виписка по рахунку є належним та достатнім доказом наявності кредитної заборгованості, що узгоджується з висновками Верховного Суду, наприклад у справі №204/7816/14-ц від 17.11.2021 року. Із ст. 526 ЦК України слідує, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення ЦК України про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. У зв`язку з цим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором №С-300-007024-18-980 від 04.06.2018 року в сумі 23\~016,39 грн, із яких: 8793,27 грн заборгованість за основною сумою боргу; 14 223,12 грн заборгованість за відсотками. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 4291,09 грн втрат від інфляції, 1536,11 грн 3% річних, навівши належний їх розрахунок. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. \~ \~ \~ \~Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. \~ \~ \~ \~Суд при цьому не погоджується з позицією відповідача щодо того, що оскільки такі нарахування не передавались позивачу первісним кредитором і вони не входять до обсягу прав, що перейшли до нового кредитора у зобов`язанні відповідно до ст. 514 ЦК України. \~ \~ \~ \~Положення ст. 625 ЦК України стосуються невиконаного грошового зобов`язання, у зв`язку з невиконанням якого є ризик його знецінення. При цьому позивач придбав у первісного кредитора саме право вимоги грошового зобов`язання, тому має правові підстави нараховувати на отриману суму грошового зобов`язання передбачені ст. 625 ЦК України незалежно від первісного кредитора та розміру відступлених ним сум грошового зобов`язання, оскільки після придбання права вимоги за ним ризик його знецінення вже несе новий кредитор. \~ \~ \~ \~Тому позов в цій частині також підлягає задоволенню. \~ \~ \~ \~Таким чином, діями відповідача були порушені встановлені законодавством правила виконання цивільно-правових правочинів і права позивача на отримання виконання зобов`язання за вищезазначеним договором, що є підставою для задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором в сумі 28\~843,59 грн. Оскільки відповідач є стороною, котра порушила договірні зобов`язання та позов підлягає задоволенню, тому на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору. При цьому закон не відносить до процесуальних витрат послуг поштового зв`язку і позивач не заявив їх розміру, тому такі витрати не підлягають розподілу між сторонами. Також судом мають бути розподілені витрати позивача на професійну правничу допомогу. Вирішуючи питання розподіл таких витрат, суд виходить з наступного. Факт понесення витрат на професійну правничу допомогу підтверджується наданими суду копією договору про надання правової допомоги, актом приймання-передачі послуг від 12.08.2024 року. Згідно з ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Крім того, відповідно до пропорційності, як основної засади цивільного судочинства, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. При цьому, дана справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, не має значної складності щодо обсягу доказів та встановлення фактичних обставин спору, має типовий характер для справ про стягнення заборгованості за кредитом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 підтвердила свій висновок, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін і зробила висновок, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. За такого, з врахуванням принципу пропорційності судових витрат предмету спору та ціні позову, з врахуванням критерію реальності адвокатських витрат та їх дійсної необхідності, суд вважає, що пропорційними та необхідними будуть витрати на професійну правничу допомогу по даній справі в розмірі 4000 грн., яка підлягає розподілу між сторонами. На підставі викладеного та

Outcome: approved