Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

18.01.2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в вимоги неодноразово уточнював, в останнє 04.05.2017 року (том 2 а.с.175-184) та зазначив, що 09 червня 1984 року між ним і відповідачем був укладений шлюб, який розірвано 29 грудня 2003 року рішенням Синельниківського міського суду Дніпропетровської області. Зазначає, що розірвання шлюбу було фіктивним з ініціативи відповідача, яка пояснила, що так краще буде зберегти майно, а також те, що позивач не буде залишений без належної уваги, якщо з ним щось трапиться. На момент розірвання шлюбу позивач не мав власного житла і був прописаний у квартирі батьків відповідача у м.Павлограді Дніпропетровської області. Після розірвання шлюбу сторони продовжували вести спільне господарство, проживали разом, їздили відпочивати однією сім`єю як за кордон, так і в межах України. Сторони проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 29 грудня 2003 року по червень 2015 року за адресою: [ADDRESS] . За період спільного проживання сторонами було придбано чимало нерухомого майна за взаємною згодою і за спільні кошти. Позивач шукав, підбирав нерухомість для сім`ї і для збільшення її доходу, особисто з`ясовував і домовлявся щодо вартості майна, а відповідач самостійно оформляла в нотаріальному порядку вказану нерухомість. Позивач довіряв відповідачу, давав їй грошові кошти на купівлю нерухомості, але те, що вона оформлювала нерухомість на своє ім`я на підставі договорів дарування та міни позивач дізнався незадовго до часу звернення до суду з вказаним позовом. Факт участі позивача у придбанні нерухомості підтверджує копією розписки, виданої [PERSON] , яка отримала від позивача в якості завдатку грошову суму 15300,00 грн. з метою продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Факт спільного проживання сторін підтверджується довідкою №7 від 10 грудня 2013 року, згідно якої відповідач [PERSON] дійсно зареєстрована і проживає за адресою: [ADDRESS] , договором про користування електричною енергією на ім`я позивача від 08 січня 2002 року, а також видатковими накладними №Н-132 від 21 січня 2014 року, №586 від 07 лютого 2014 року, від 10 лютого 2014 року, де одержувачем вказано відповідача, а підпис належить позивачу. Цими накладними підтверджується факт прийняття позивачем товару і його розвезення по всім ветеринарним аптекам. За час спільного сумісного проживання сторонами було придбано таке майно: -позивачем побудовано торгівельний павільйон (торгівельний кіоск), розташований за адресою: [ADDRESS] , вартість якого складає 27000,00 грн.; -у 1989 році позивачем було придбано дільницю зі старим будинком і в подальшому ним побудовано житловий будинок зі всіма прибудовами, висаджено біля 50 фруктових дерев, у 2011 році прибудовано до будинку двоповерховий гараж з підвалом, за адресою: [ADDRESS] , вартістю 103085,00 грн.; -придбано 3/5 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , вартістю 40000,00 грн.; -придбана квартира, яка переведена в нежитлову будівлю ветаптеки, розташовану за адресою: [ADDRESS] , вартістю 64644,00 грн.; -придбана житлова будівля, яка переведена в нежитлову будівлю ветаптеки (павільон), розташовану за адресою: [ADDRESS] , вартістю 49999,00 грн.; -домоволодіння, на сьогоднішній день ветаптека, розташоване за адресою: [ADDRESS] , вартістю 39859,00 грн.; -31/80 частки домоволодіння, на сьогоднішній день ветаптека, розташоване за адресою: [ADDRESS] , вартістю 15445,00 грн.; -18/80 частки домоволодіння, на сьогоднішній день ветаптека, розташоване за адресою: [ADDRESS] , вартістю 15445,00 грн.; -квартира [ADDRESS] , вартістю 50000,00 грн.; -гараж, розташований за адресою: Дніпропетровська область, м.Синельникове, вартістю 10000,00 грн.; також, сторонами були придбані транспортні засоби: -HYUNDAISANTAFE 2008 року випуску, державний номер: [NUMBER] , вартістю 60000,00 грн.; -VOLKSWAGENTOUAREG, державний номер: [NUMBER] , вартістю 100000,00 грн.; -KIASORENTO, державний номер: [NUMBER] , вартістю 70000,00 грн. Загальна вартість вищезазначеного майна складає 639000,00 грн., вартість частини майна складає 319500,00 грн. У добровільному порядку розділити спільно нажите майно сторонам не вдалося. На день подачі позову у позивача на утриманні знаходиться його мати [PERSON] , [INFO] . Позивач є інвалідом третьої групи внаслідок перенесених декількох інфарктів і на сьогоднішній день його організм потребує додаткових зусиль для підтримання стану здоров`я. 19 листопада 2003 року на підставі договору дарування відповідач [PERSON] начебто отримала від [PERSON] в дар домоволодіння (ветаптека), розташоване за адресою: [ADDRESS] . Однак, вказаний об`єкт нерухомості є спільним сумісним майном подружжя, оскільки він був придбаний за договором купівлі-продажу від 19 листопада 2003 року за спільні кошти подружжя. На теперішній час позивачу стало відомо, що майже все спільне майно, яке було придбано сторонами під час їх спільного фактичного проживання, оформлено на підставі договорів дарування, про що раніше позивачу не було відомо. Так, домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , оформлено на відповідача на підставі договорів дарування від 27 липня 2000 року і 24 грудня 2003 року. 3/5 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , оформлено на відповідача на підставі договору дарування від 12 липня 2000 року. 18/80 частини житлової будівлі, переведеної в нежитлову, за адресою: [ADDRESS] , оформлено на відповідача на підставі договору дарування від 10 січня 2003 року. 31/80 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , оформлено на відповідача на підставі договорів дарування від 27 січня 2000 року, 07 липня 2001 року, 19 листопада 2003 року. 18/80 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , оформлено на відповідача на підставі договору дарування від 19 листопада 2003 року. Стосовно домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яке оформлено за відповідачем на підставі договорів дарування від 27 липня 2000 року та 24 грудня 2003 року, то на період укладення договору дарування позивач потребував матеріальної, фізичної і моральної підтримки і важкі обставини, такі як хвороба позивача на цукровий діабет, інвалідність, вплинули на те, що позивач на вкрай невигідних для себе умовах безоплатно передав відповідачеві свою власність, позбавивши себе єдиного житла. Вказаний будинок позивач будував самостійно, брав ссуду на будівництво будинку. Що стосується інших договорів дарування, то всі начебто дарувателі є чужі люди і навіть не родичі відповідачу. Виникає запитання, хто та з яких причин може подарувати чужій людині нерухомість та понести витрати на оформлення договору дарування. Позивач вважає, що насправді між сторонами договору дарування ( [PERSON] і [PERSON] ) мали місце правовідносини з приводу договору купівлі-продажу вказаних 18/80 частин домоволодіння (ветаптека), розташованого за адресою: [ADDRESS] . На підставі вищевикладеного, позивач просить суд: -встановити факт того, що він проживав однією сім`єю разом з [PERSON] як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 29 грудня 2003 року по червень 2015 року; -визнати недійсними, удаваними договори дарування домоволодіння (ветаптека), розташоване за адресою: [ADDRESS] , укладені 27 липня 2000 року, 07 грудня 2001 року, 19 листопада 2003 року; -визнати недійсними договори дарування домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , укладені 27 липня 2000 року, 24 грудня 2003 року; -визнати недійсним договір дарування 3/5 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладений 12 липня 2000 року; -визнати все вищезазначене майно спільною сумісною власністю і розділити вказане майно, визнавши за позивачем і відповідачем право власності на його частину за кожним із сторін. 26.04.2017 року відповідач надала суду відзив на позов (том 2 а.с.143-145), в якому зазначила, що з позивачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 1984 року до 29 грудня 2003 року. Шлюб розірваний на підставі рішення Синельниківського міського суду. Сварки і непорозуміння між сторонами виникали ще з 1993 року, а з грудня 2002 році сторони фактично припинили проживати однією сім`єю, доказом чого є вказівка у судовому рішенні про розірвання шлюбу. При цьому, позивач в судове засідання 29 грудня 2003 року не з`явився, але надав письмову заяву, якою визнав позовні вимоги про розірвання шлюбу і відповідно факт припинення шлюбних відносин з грудня 2002 року. Однак при зверненні до суду з позовом про поділ майна позивач змінює свої свідчення і з корисливих мотивів має намір відібрати належне відповідачу майно. Оскільки сімейне життя з позивачем не склалося, відповідач змушена була працювати над створенням власного бізнесу, оскільки необхідно було забезпечувати себе, утримувати дитину, допомагати батькам. Маючи відповідну освіту, [PERSON] в період з 02 листопада 1987 року до 01 листопада 2011 року працювала в Синельниківській державній районній лікарні ветеринарної медицини. Знаючи препарати і маючи досвід в ветеринарії, вона змогла започаткувати власний бізнес, у зв`язку з чим у 2002 році зареєструвалася як фізична особа підприємець і стала надавати послуги з роздрібної торгівлі медичними ветеринарними препаратами та іншими товарами. Починаючи з 2002 року і до цього часу позивач працює приватним підприємцем, її дохід з 2002 року по 2016 рік склав 6287907,60 грн., разом з відповідачем починаючи з 2006 року плідно працює її син [PERSON] , який матеріально і морально підтримує її в спільній підприємницькій діяльності. Натомість позивач з 1998 року фактично жив своїм життям, мав свої плани, у 2004 році став начальником ветеринарної медицини у м.Павлограді Дніпропетровської області, у зв`язку з чим він фактично переїхав жити до цього міста. Заради сина і онука відповідач намагалася зберегти з позивачем приємні стосунки. Позивач був посадовцем, відомою людиною, а відповідач з сином займалися підприємницькою діяльністю і не бажали гучних скандалів, у зв`язку з чим сторони намагалися підтримувати дружні стосунки, інколи разом відпочивали, подорожували, разом зустрічали сімейні свята. Позивач, захопившись спочатку перспективами нової роботи, а в подальшому самою роботою, вів себе більш-менш дружелюбно, навіть знаючи, що скоро стане начальником ветеринарної медицини у м.Павлограді, перед розлученням 24 грудня 2003 року подарував [PERSON] частину домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , через що за його благородний вчинок відповідач до цього часу не забороняє йому проживати в цьому домоволодінні. Остаточно стосунки між сторонами зіпсувалися 14 лютого 2014 року і відповідач була змушена придбати квартиру [ADDRESS] , зробити в ній ремонт і переїхати жити до неї з власного будинку. Майнових спорів між сторонами не виникало до моменту звільнення позивача з посади. До цього часу він жив своїм життям, однак, дізнавшись, що його підприємство ліквідується, то відразу згадав про майно і бізнес [PERSON] і у 2016 році почав це майно і бізнес відсужувати. Зазначене у позовній заяві майно не може бути поділене між сторонами, оскільки воно є особистою власністю відповідача. Так, павільйон за адресою: Дніпропетровська область, Синельниківський район, смт.Роздори, [PERSON] збудувала за власні кошти, які отримала від підприємницької діяльності. Рішенням Синельниківської міської ради №47 від 28 липня 2008 року їй було надано дозвіл на будівництво павільйону і 30 вересня 2008 року вона зареєструвала право власності на нього. Домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , належить відповідачу на підставі договорів дарування від 27 липня 2000 року, 24 грудня 2003 року. 3/5 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , належить відповідачу на підставі договору дарування від 12 липня 2000 року. Квартира [ADDRESS] , належить відповідачу на підставі договору дарування від 10 січня 2000 року. 18/80 частини житлової будівлі, переведеної в нежитлову будівлю, за адресою: [ADDRESS] , належить відповідачу на підставі договору дарування від 10 січня 2003 року. 31/80 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , належить відповідачу на підставі договорів дарування від 27 січня 2000 року, 07 липня 2001 року, 19 листопада 2003 року. 18/80 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , належить відповідачу на підставі договору дарування від 19 листопада 2003 року. Квартира [ADDRESS] , належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу і була придбана за особисті кошти відповідача, отримані від підприємницької діяльності. У зв`язку з вищевикладеним, відповідач [PERSON] просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити. 28.02.2023 року (том 3 а.с. 133-137) представником відповідача [PERSON] надала суду письмові пояснення, в яких зазначено, що сторони від шлюбу мають сина [PERSON] , 1986 року народження. Рішенням Синельниківського міського суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2003 року доведено факт припинення між сторонами шлюбних відносин у грудні 2002 року. Оскільки син [PERSON] після розпаду сім`ї фактично залишився проживати разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , позивач [PERSON] здійснив дарування частини вказаного домоволодіння на користь вже колишньої дружини. Після розірвання шлюбу сторони, не маючи власного житла, проживали під одних дахом в період з 2002 року по 2012 рік, але спільний побут не мали, у кожного була своя окрема кімната, кожний вів свої справи окремо, спільного бюджету не мали. Син дорослішав і допомагав матері, став приватним підприємцем. Відповідач [PERSON] в свою чергу займалася підприємницькою діяльністю і з 2000 року набула у власність все вищеперераховане у позові майно. 19 лютого 2003 року відповідач придбала у власність квартиру [ADDRESS] , яку в подальшому переобладнано під нежитлове приміщення ветеринарної аптеки. Квартира придбана за кошти, отримані від підприємницької діяльності. Всі необхідні дозволи на переобладнання квартири були отримані, ніким не оспорювалися. 19 лютого 2007 року син [PERSON] на підставі рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області став власником домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , і у 2012 році відповідач разом з сином переїхали жити в цей будинок і облаштовують там своє життя і побут, оскільки з позивачем проживати під одним дахом стало неможливо. При переїзді частина речей залишилася у домоволодінні [ADDRESS] , у тому числі і автомобіль HYUNDAISANTAFE 2008 року випуску, державний номер: [NUMBER] , і ключі від нього, який був придбаний за особисті кошти відповідача і яким на сьогоднішній день незаконно користується позивач. Стосовно інших автомобілів позивач не вказує жодних відомостей і навіть не володіє інформацією в який час і при яких обставинах автомобілі були придбані відповідачем. Нежитлова будівля павільйону за адресою: [ADDRESS] , належить відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 30 жовтня 2008 року, тобто є майном, яке придбане в ході її особистої підприємницької діяльності. У зв`язку з одруженням сина [PERSON] відповідач [PERSON] 10 квітня 2014 року придбала у власність квартиру [ADDRESS] . Отже, все вищезазначене майно є особистою власністю відповідача. Щодо спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, то посилається на практику Верховного Суду і зазначає, що встановлення факту проживання однією сім`єю жінки і чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту їх спільного проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю. Тобто, має бути встановлено: проживання однією сім`єю, спільний побут, взаємні права і обов`язки, оскільки самі по собі факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність на святах, пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за однією адресою при відсутності інших вищенаведених ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склалися та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю. Позивач не надав суду належні і допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог, у зв`язку з чим просить суд у задоволенні позову відмовити. На підставі протоколу повторного авторозподілу від 31.08.2021 року, судову справу №191/202/16-ц, передано судді Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області Твердохліб А.В. та 01.09.2021 року постановлено ухвалу про прийняття справи до свого провадження (том 3 а.с.89) Сторони, їх адвокати, треті особи [PERSON] , [PERSON] , у судове засідання не з`явились. Треті особи [PERSON] та [PERSON] надали суду заяви про розгляд справи без їх участі, просили відмовити в позові [PERSON] . За клопотанням позивача у судовому засіданні були допитані наступні свідки: Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що знає сім`ю [PERSON] з 1998 року, спочатку познайомилися за характером роботи, а потім товаришували. Розірвання шлюбу між сторонами було фіктивним, сторони проживали разом однією сім`єю до 2015 року, разом їздили відпочивати за кордон, разом святкували свята, свідок зі своєю сім`єю часто бував у них вдома, інколи ночували. Позивач займався ремонтом будинку і прибудинкової території, сплачував страхові платежі за страхування життя дружини по 300 доларів США за рік. Приблизно у 2008 році сторони придбали на ім`я відповідача [PERSON] автомобіль у м.Павлограді. Також, позивач [PERSON] разом з відповідачем [PERSON] займався підприємницькою діяльністю, розвозив товари по ветаптекам, збирав грошові кошти, свідок особисто іноді надавав йому допомогу в розвантаженні товару. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона працює у м.Павлограді і позивача [PERSON] знає, оскільки він є її начальником. У м.Павлограді в належних позивачу гаражах були склади з комбікормами, він займався вирощуванням свиней. Також у м.Павлограді у позивача є дві аптеки. Відповідач [PERSON] іноді приїжджала до позивача на день його народження, інколи приїжджав і його син. Це було давно, приблизно п`ять років тому. Позивач завозив комбікорм на ринок і аптеки. Інколи по роботі вона приїжджала до позивача до дому у м.Синельникове, бачила там одну бабусю. Щодо спільного проживання сторін однією сім`єю їй нічого не відомо. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що в період часу з 2007 року по 2018 рік вона працювала в аптеці за адресою: [ADDRESS] . Підприємницьку діяльність в аптеці вів син сторін по справі [PERSON] . Відповідач [PERSON] разом з сином вели всю необхідну документацію по бізнесу, а також займалися завозом необхідних товарів в аптеку в неробочий час, забирали виручені грошові кошти. Періодично завозом товару займався і позивач [PERSON] , інколи забирав виручені грошові кошти. Свідок не знала, що сторони розлучилися, вважала, що вони проживали однією сім`єю, жили в одному будинку приблизно до 2014-2015 року. Разом святкували ювілей, як вона бачила, то відносини між сторонами були нормальними. Лише одного разу вона чула як позивач в аптеці підвищив голос на відповідача. Свідок близькою людиною сторонам не була, тому коли саме розпалася їх сім`я сказати не може. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що є знайомою з позивачем, до відповідача влаштовувалась на роботу бухгалтера у червні 2005 році, від неї ж з того часу дізналась, що вона з чоловіком [PERSON] є розлученою. У сторін вдома буда один раз, коли потрібно було провести звірку документів по аптеці. Цю звірку робила разом з [PERSON] , від нього ніяких перерахувань не було. [PERSON] не бачила, щоб між сторонами були дружні стосунки. Свідок чула, через гучномовець мобільного телефону [PERSON] , як [PERSON] ображав, в тому числі нецензурними словами [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що влаштувався за усною домовленістю на роботу до [PERSON] у 2004 році до 2020 року. Працював водієм, допомагав по бізнесу, відвозив сина в університет. Між позивачем та відповідачем не бачив спільного відпочинку. [PERSON] жив у м. Павлоград Дніпропетровської області, а [PERSON] у м. Синельникове Дніпропетровської області, якій постійно допомагав розвозити товари, в чому [PERSON] участі не приймав. Вони часто сварились по телефону. [PERSON] не приймав участі у бізнесі. [PERSON] не відомо чи дав він грошові кошти. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що з позивачем у 1997-1998 роках працювала разом, відповідача [PERSON] бачила разів п`ять, знала, що вона його дружина. [PERSON] у 2001-2022 роках був замовником робіт, все контролював та перевіряв. У 2003 році [PERSON] придбав приміщенні по [ADDRESS] , воно було занедбане, і саме він купував необхідні матеріали для його приведення у належний стан. Так само все робив [PERSON] у с. Роздори, у м Павлограді, за все сплачував, все контролював. З 2005 року до 2015 року [PERSON] не спілкувалась з [PERSON] . Під час судового розгляду справи по суті судом були оглянуті письмові докази у справі. Ухвалою суду від 15 березня 2016 року було вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на зареєстроване на праві власності за відповідачем [PERSON] майно: нежитлову будівлю торговельного павільйону (торговельний кіоск), розташованого за адресою: [ADDRESS] ; частину будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; нежитлову будівлю ветаптеки (павільйон), розташованого за адресою: [ADDRESS] ; 18/80 частки домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] (том 1 а.с.39-40). Таким чином, суд, заслухавши пояснення свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 09 червня 1984 року між сторонами був укладений шлюб, який розірвано на підставі рішення Синельниківського міського суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2003 року (том 3 а.с.146). Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що розірвання шлюбу було фіктивним, насправді сторони до 2015 року проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, за цей період часу за спільні кошти придбали чимало майна, більшість на яке відповідач оформила на себе на підставі удаваних договорів дарування. Відповідач проти задоволення позову заперечує, посилаючись, що насправді її сім`я з позивачем фактично розпалася у грудні 2002 року, сторони хоч і проживали в одному будинку, але не були членами сім`ї, не мали спільного бюджету і вказане у позові майно відповідач придбала за особисті кошти, отримані від здійснення підприємницької діяльності. Суд вважає позовні вимоги недоведеними і такими, що не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Так, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц). Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17,від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20). Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Отже, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Судувід 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі№ 643/6799/17). При цьому суд враховує також наступні висновки Верховного Суду. Лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанови Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16; від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19). Сам собою факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17). Спільна присутність на святах та пересилання коштів не можуть свідчити про те, що між сторонами склались усталені відносини, які притаманні подружжю (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15). Сам собою факт періодичного спільного відпочинку не є достатньою підставою для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанови Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц; від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц; від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц). Самі лише факти передачі однією із сторін спору грошових коштів для придбання спірного будинку, купівлі будівельних матеріалів не свідчать про наявність сімейних стосунків між сторонами спору (постанова Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 234/10465/17). В підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю з відповідачем позивач надав суду копію довідки щодо вирощення у підсобному господарстві свині (т.1 а.с.81); копії відомостей щодо проведення інкасації у реалізатора за 2011-2012 роки (т.1 а.с.82-84); копії накладних щодо придбання певних товарів (т.1 а.с.85-99); фотокартки (т.1 а.с.100-155); копії відомостей щодо проведення інкасації за 2009-2010 роки (т.1 а.с.156-161); копії накладних на придбання товарів (т.1 а.с.162-170); копії розрахункових книжок по оплаті комунальних послуг (т.2 а.с.80-92); квитанцію про сплату земельного податку (т.2 а.с.93); квитанції про придбані товари (т.2 а.с.96-101); за його клопотанням були допитані свідки. Суд вважає, що вищеперераховані докази не доводять факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Так, довідка квартального комітету від 04 січня 2004 року (т.1 а.с.81) жодним чином не підтверджує факт спільного вирощування сторонами свині, оскільки видана ця довідка на ім`я відповідача [PERSON] і в ній не зазначено, що саме разом з позивачем свиня була вирощена. Крім того, довідка видана станом на 04 січня 2004 року, тоді як розлучення між сторонами відбулося 29 грудня 2003 року, що свідчить про можливість вирощення свині ще під час перебування сторін у шлюбних стосунках. Надані суду копії відомостей і накладних щодо проведення інкасації у реалізатора, постачання і отримання товару (т.1 а.с.82-84, 85-99, 156-170) не містять жодних відомостей про те, що інкасацію, постачання і отримання товарів здійснював саме позивач [PERSON] . Крім того, у більшості таких накладних позивачем шляхом дописки місцем здійснення операцій по доставці і отриманні товару зазначена ветаптека м.Павлоград. Як було зазначено у судовому засіданні свідком [PERSON] , позивач має декілька аптек у м.Павлограді, працює у цьому місці, у зв`язку з чим вказані накладні не можуть бути доказами спільного проживання сторін однією сім`єю після розірвання шлюбу. Копія Акту приймання, пломбування водомера від 15 серпня 2005 року складений на ім`я абонента [PERSON] і незрозуміло яким чином він підтверджує факт перебування сторін у фактичних шлюбних стосунках. Зроблений позивачем запис під цим актом про те, що у 2005 році провів установку водомерів у [ADDRESS] , не є доказом, що це здійснювалося саме позивачем. Надані суду фотокартки (т.1 а.с.100-155) не містять жодних даних щодо дати їх створення. Крім того, як зазначалося вище, згідно правовим позиціям Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 спільні фотографії не можуть бути підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Крім того, самі лише фотокартки, які містять зображення щодо перебування сторін у близьких стосунках без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, спільна присутність сторін на святах, факт періодичного спільного відпочинку сторін не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю і не є достатньою підставою для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанови Верховного Суду від від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц; від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15; від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц; від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17; від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц). Не є належними доказами і надані суду копії розрахункових книжок по оплаті комунальних послуг (т.2 а.с.80-83, 86-92). Так, сторонами не заперечувався факт їх проживання в одному будинку за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з чим оплата позивачем комунальних послуг за місцем його проживання жодним чином не свідчить про його проживання однією сім`єю з відповідачем і наявність між ними усталених відносин, притаманних подружжю. З цих же підстав оплата позивачем комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] , (т.2 а.с.84-85) оскільки сама по собі оплата таких послуг у придбаному відповідачем будинку під час перебування сторін у шлюбі і видача розрахункових книжок на ім`я позивача, як її чоловіка, не доводить проживання позивача однією сім`єю з відповідачем і наявність між ними усталених відносин, притаманних подружжю, після розірвання шлюбу. З таких же підстав суд не приймає в якості належного доказу по справі надану позивачем квитанцію про сплату земельного податку за земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] (т.2 а.с.93). Також докази сплати і вивезення позивачем комбікорму із м.Новомосковська до ветаптеки у м.Синельникове Дніпропетровської області та квитанції про оплату будівельних матеріалів (т.2 а.с.94-101) не підтверджують факт перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах і не містять доказів для чого саме вони були придбані і куди використані. В той же час надані суду копії декларацій позивача (т.2 а.с.107-110, 121-139) свідчать про припинення між сторонами шлюбних правовідносин з 2004 року. Так, в декларації за 2003 рік, складеній позивачем 12 січня 2004 року, членами його сім`ї зазначені: дружина [PERSON] і син [PERSON] . В деклараціях за 2005, 2006, 2007, 2008, 2011, 2013, 2014 роки члени сім`ї позивача відсутні, що свідчить про припинення шлюбних відносин між сторонами з 2004 року. Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 30 червня 2021 року у справі № 705/938/19, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарством є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Що стосується показань допитаних у судовому засіданні свідків, суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19, згідно якої лише показання свідків не можуть бути підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Крім того, показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] взагалі не містять жодних даних, які б свідчили про фактичне проживання сторін однією сім`єю після розірвання шлюбу, щодо спільного проживання сторін однією сім`єю їм нічого не відомо, про що свідки самі зазначили у судовому засіданні. Свідок [PERSON] також пояснила, що близькою людиною сторонам по справі вона не була, коли саме розпалася сім`я сказати не може. Її пояснення з приводу того, що періодично завозом товару займався і позивач [PERSON] , інколи забирав виручені грошові кошти, взагалі не підтверджують факт проживання сторін однією сім`єю, як і спільне святкування ними ювілею. Показання свідка [PERSON] викликають сумнів в їх достовірності, оскільки з їх змісту зрозуміло, що свідок перебуває в дружніх стосунках з позивачем [PERSON] і на прохання позивача може свідчити на користь останнього. Однак і показання вказаного свідка не є достатнім доказом проживання сторонами однією сім`єю після розірвання шлюбу, оскільки спільний відпочинок за кордоном, святкування свят, зустріч гостей, развезення позивачем товарів по ветаптекам не підтверджують факт проживання сторін однією сім`єю. Лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанови Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц; від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15; від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц; від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16; від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17; від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц; від 21 січня 2021 року у справі № 234/10465/17). Враховуючи вищевикладене, невизнання відповідачем факту перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу, ненадання позивачем належних доказів перебування у таких відносинах з позивачем до 2015 року, суд встановив під час розгляду справи та мотивував відсутність підстав, з яких можливо встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 29 грудня 2003 року по червень 2015 року. Велика Палата Верховного Суду 23 січня 2024 у справі № 523/14489/15-ц погодилася з тим, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур\~\~вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи. Таким чином, вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи, тому в цій частині позову [PERSON] слід відмовити. Щодо позовних вимог про визнання удаваними і недійсними договорів дарування нерухомого майна. Як вбачається з наданих суду доказів, за відповідачем [PERSON] на підставі договорів дарування належить наступне майно: 1.31/80 частини житлової будівлі, переведеної в нежитлову будівлю, за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 10 січня 2003 року, дарувальник [PERSON] ; 2.31/80 частини житлової будівлі, переведеної в нежитлову будівлю, за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 07 грудня 2001 року, дарувальник [PERSON] ; 3.18/80 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 19 листопада 2003 року, даруватель [PERSON] ; 4.3/5 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 12 липня 2000 року, даруватель [PERSON] ; 5. частина домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 24 грудня 2003 року, даруватель [PERSON] . Інша частина домоволодіння на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя від 24 грудня 2003 року. Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач просить суд визнати удаваними і недійсними договори дарування домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , договір дарування 3/5 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , а також договори дарування житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , з посиланням укладення ним договорів дарування від 27 липня 2000 року та 24 грудня 2003 року під впливом тяжких сімейних обставин, викликаних його хворобою на цукровий діабет, інвалідністю, тобто на вкрай невигідних для нього умовах. Щодо визнання удаваними і недійсними договорів дарування домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , а також 3/5 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Тобто, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний "маскувати" волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі№ 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц. За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Тобто, воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а оскільки відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме. За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що всі начебто дарувальники є чужими людьми, не є родичами відповідача, тому відповідно не могли подарувати їй належне їм нерухоме майно. Однак в обґрунтування своїх позовних вимог позивач не надає суду жодного доказу в підтвердження факту, що воля відповідача і дарувальників була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені договорами дарування. Залучені до участі у справі в якості третіх осіб сторони правочинів дарування, у письмових поясненнях вказали: -\~ [PERSON] \~вказав,\~що вчинений\~ним договір\~дарування на\~користь [PERSON] \~ відповідав його волі, будь-яких претензій до [PERSON] він не має, і договір не оскаржує (том 3 а.с.211); - [PERSON] надав суду письмове пояснення, в якому вказав, що вчинений ним на користь [PERSON] договір дарування ним не оскаржується, і укладався ним особисто. Просив відмовити в позові [PERSON] (том 3 а.с.212); - [PERSON] вказала, що нею укладено договір дарування на користь [PERSON] , яку вона побачила вперше у нотаріуса, при підписанні цього договору, і цей договір [PERSON] вважає таким, що не відповідає дійсності. Укласти договір купівлі-продажу не могла, оскільки співвласник іншої частини будинку заперечував проти продажу належної їй частини. Як зазначено у ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, викладені позивачем обставини, що дарувальники не могли подарувати належне їм нерухоме майно сторонній людині, які не підтверджені жодними доказами, є лише припущеннями позивача, які не дають суду можливості визнати такі договори удаваними. Крім того, згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 398/4220/17, встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі\~ст.235\~ЦК України має\~визначити правочин, який насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним. Таким чином, вимоги про визнання удаваним договору спрямовані на встановлення обставин, які є підставою для вирішення спору та підлягають з`ясуванню судом. З огляду на наведене та враховуючи, що сама собою вимога про визнання правочину удаваним спрямована на встановлення обставин, які є підставою для вирішення іншого спору, зокрема, у разі звернення з позовною вимогою про визнання правочину недійсним, а такий спір у цій справі відсутній, Верховний Суд дійшов висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту його порушених прав або законних інтересів не є ефективним та самостійним, оскільки матиме наслідком лише те, що відносини сторін за таким правочином регулюватимуться правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили, ці правила також застосовуватимуться при вирішенні спору за таким правочином чи стосовно нього. Згідно ч.2 ст.235 ЦК України якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Отже, сама по собі позовна вимога про визнання договорів дарування удаваними не є належним способом захисту прав та інтересів позивача, оскільки останній повинен надати суду докази того, що правочин є удаваним, а суд, при доведеності цієї обставини, у резолютивній частині рішення не визнає правочин удаваним, а вирішує спір із застосуванням норм, що регулюють правочин, який сторони насправді вчинили. У даному випадку позивач звернувся до суду з вимогами про визнання договорів дарування удаваними, що суперечить вимогам діючого законодавства і з цих підстав такі вимоги не підлягають задоволенню. Крім того, згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 30 липня 2020 року у справі № 670/23/18, у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них. Сторонами договору дарування і даруватель і обдарована особа. У даному випадку позивач, звертаючись з позовними вимогами про визнання договорів дарування недійсними, як відповідача зазначив обдаровану особу [PERSON] , тоді як дарувальники - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не були залучені до участі у справі в якості співвідповідачів по цим вимогам, за відповідним клопотання позивача. Визначення позивачем\~у позові\~складу сторін\~у справі\~(позивача\~та відповідача)\~має відповідати\~реальному складу\~учасників спору\~у спірних\~правовідносинах та\~має на\~меті ефективний\~захист порушених\~прав (свобод,\~інтересів)\~особи,\~яка вважає,\~що вони\~порушені,\~із залученням\~необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад (постанови Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19, від 16 червня 2021 року у справі № 264/4263/18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зазначено, що за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Таким чином, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Отже, оскільки до участі у справі в частині позовних вимог про визнання договорів дарування недійсними не були залучені всі відповідачі, з клопотаннями про їх залучення позивач до суду не звертався, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Стосовно договору дарування від 24 грудня 2003 року, на підставі якого позивач подарував відповідачу належну йому частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі частини першої статті 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника "і", за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 березня 2021 року у справі № 369/13272/18-ц. В обґрунтування позовних вимог в цій частині позивач зазначив, що дарування належної йому частки вищезазначеного житлового будинку було здійснено під впливом тяжких обставин, викликаних його хворобою і інвалідністю. При цьому позивач взагалі не зазначає і не обґрунтовує, що саме він отримав за цим договором дарування, що спонукало його укласти такий договір, оскільки зі змісту ст.233 ЦК України вбачається, що для вчинення певного правочину під впливом тяжких обставин сторона правочину, яка діяла під таким впливом, повинна отримати певні зворотні для себе блага, хоч і на невигідних умовах (наприклад, отримати певну грошову суму, лікування, сторонній догляд та інше). Отже, вимоги позивача про вчинення договору дарування належної йому частини будинку взагалі необґрунтовані, мета такого правочину не зазначена. Крім того, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тобто, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, вчиненому під впливом тяжких обставин, позивач повинен надати суду докази наявності таких обставин. У даному випадку позивач не надає суду жодного доказу того, що саме незадовільний стан його здоров`я і інвалідність були причиною для вчинення такого правочину. Так, позивач працював у м.Павлограді Дніпропетровської області, отримував заробітну плату, займався домашнім господарством і жодних доказів того, що він потребував матеріальної допомоги, стороннього догляду чи будь-якої іншої допомоги суду не надано, що унемовжливлює задоволення позов в цій частині. Позовні вимоги щодо визнання недійсним договору дарування частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладеного 27 липня 2000 року, є незрозумілими. Так, згідно копії Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 24 грудня 2003 року (т.1 а.с.226) інша частина вказаного житлового будинку належить відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя від 24 грудня 2003 року. Отже, про який договір дарування від 24 грудня 2003 року позивач веде мову є незрозумілим. Щодо позовних вимог про розподіл спільного сумісного майна та визнання за кожним зі сторін права власності на його частину. Відповідно до п.2 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки(статті 3, 74 СК України). Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справах від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21; від 09 листопада2022 року у справі № 753/10315/19; від 16 листопада 2022 року у справі№ 199/3941/20; 17 квітня 2023 року у справі № 463/11211/19; 31 липня 2023 року у справі № 334/8205/19; 07 вересня 2023 року у справі № 516/234/20. Як вбачається з копії свідоцтва на нерухоме майно відповідачу [PERSON] на підставі рішення виконкому Роздорської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області №62 від 29 липня 2008 року належить на праві власності нежитлова будівля торговельного павільйону, розташованого за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.233). На підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні від 24 грудня 2003 року подружжя [PERSON] належить частина житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Інша частина вказаного житлового будинку їй належить на підставі договору дарування від 24 грудня 2003 року. Вказані факти підтверджуються копіями Витягів з реєстру прав власності на нерухоме майно (т.1 а.с.226-227). Згідно копії договору дарування від 12 липня 2000 року відповідачу [PERSON] належить на праві власності 3/5 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.224). Як вбачається з копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28 березня 2005 року, а також з копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28 березня 2005 року [PERSON] на підставі рішення виконкому Синельниківської міської ради №57 від 16 березня 2005 року належить на праві власності нежиле приміщення ветеринарної аптеки, розташованої за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.211-212). На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27 грудня 2005 року, а також Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27 грудня 2005 року [PERSON] на підставі рішення виконкому Синельниківської міської ради належить на праві власності нежитлова будівля ветаптеки, розташованої за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.218-219). Власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , відповідач [PERSON] є на підставі договорів дарування від 27 липня 2000 року, 07 грудня 2001 року, 19 листопада 2003 року, що підтверджується копіями договорів дарування, а також копіями Витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т11 а.с.213-217). Згідно повідомлення Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області від 15 листопада 2016 року власником автомобіля HYUNDAISANTAFE 2008 року випуску, державний номер: [NUMBER] , є відповідач [PERSON] дата реєстрації 28 жовтня 2008 року (т.2 а.с.21). Щодо житлових будинків, належних відповідачу на підставі договорів дарування. Житлові будинки, розташовані за адресою: [ADDRESS] , і домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , належать відповідачу [PERSON] на підставі договорів дарування, що на підставі п.2 ч.1 ст.57 СК України вважається її особистою власністю. Оскільки підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання цих договорів дарування недійсними судом не встановлено, відповідно і позовні вимоги про розподіл майна, що належить відповідачу на підставі таких договорів, та визнання за кожним зі сторін права власності на його частину задоволенню не підлягають. Щодо торговельного павільйону, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з копії свідоцтва на нерухоме майно, а також з копії рішення виконкому Роздорської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області, дозвіл на будівництво капітального стаціонарного торгівельного павільйону за адресою: [ADDRESS] , було видане відповідачу [PERSON] 29 липня 2008 року і на підставі вказаного дозволу було збудоване і оформлено право власності на нежитлове приміщення торговельного павільйону за відповідачем [PERSON] . Таким чином, вказане будівництво було здійснене і оформлення права власності на майно відбулося після розірвання між сторонами шлюбу і припинення між ними сімейних правовідносин, що свідчить про те, що вказаний павільйон належить на праві особистої власності відповідачу [PERSON] . Враховуючи, що підстав для встановлення факту спільного проживання сторін як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу після 29 грудня 2003 року судом не встановлено, жодного доказу участі позивача у будівництві павільйону та вкладення ним особистих грошових коштів в таке будівництво суду не надано, позовні вимоги про розподіл вказаного майна та визнання за кожним зі сторін права власності на його частину не підлягають задоволенню. Щодо нежилого приміщення ветаптеки, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Нежиле приміщення ветеринарної аптеки за адресою: [ADDRESS] , як вбачається з копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28 березня 2005 року, а також з копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28 березня 2005 року, належить відповідачу [PERSON] на підставі дозволу на будівництво вказаного нежитлового приміщення, яке було видане рішенням виконкому Синельниківської міської ради від 16 березня 2005 року. Отже, дозвіл і оформлення права власності на нежиле приміщення відбулося у 2005 році, тобто після розірвання між сторонами шлюбу і припинення між ними сімейних правовідносин, що свідчить про те, що вказаний павільйон належить на праві особистої власності відповідачу [PERSON] , яка є власником новоствореного приміщення ветаптеки на підставі рішення виконкому Синельниківської міської ради та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, які були видані після розірвання шлюбу з позивачем і припинення з ним шлюбних правовідносин і на сьогоднішній день вказані правовстановлюючі документи є чинними, не скасовані і позивачем не оскаржені. Враховуючи, що підстав для встановлення факту спільного проживання сторін як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу після 29 грудня 2003 року судом не встановлено, жодного доказу участі позивача у будівництві ветеринарної аптеки та вкладення ним особистих грошових коштів в таке будівництво суду не надано, позовні вимоги про розподіл вказаного майна та визнання за кожним зі сторін права власності на його частину не підлягають задоволенню. Щодо нежитлової будівлі ветаптеки, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Нежитлова будівля ветаптеки, розташована за адресою: [ADDRESS] , як вбачається з копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21 грудня 2005 року, а також з копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27 грудня 2005 року, належить відповідачу [PERSON] на підставі дозволу на будівництво вазаної нежитлової будівлі, яке було видане рішенням виконкому Синельниківської міської ради від 21 грудня 2005 року. Отже, дозвіл і оформлення права власності на нежиле приміщення відбулося у 2005 році, тобто, після розірвання між сторонами шлюбу і припинення між ними сімейних правовідносин, що свідчить про те, що вказаний павільйон належить на праві особистої власності відповідачу [PERSON] , яка є власником новоствореного приміщення ветаптеки на підставі рішення виконкому Синельниківської міської ради та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, які були видані після розірвання шлюбу з позивачем і припинення з ним шлюбних правовідносин і на сьогоднішній день вказані правовстановлюючі документи є чинними, не скасовані і позивачем не оскаржені. Враховуючи, що підстав для встановлення факту спільного проживання сторін як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу після 29 грудня 2003 року судом не встановлено, жодного доказу участі позивача у будівництві нежитлової будівлі ветаптеки та вкладення ним особистих грошових коштів в таке будівництво суду не надано, позовні вимоги про розподіл вказаного майна та визнання за кожним зі сторін права власності на його частину не підлягають задоволенню. Щодо житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Що стосується житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , то позивач надав суду копію розписки, згідно якої 01 червня 2006 року [PERSON] отримала від позивача в якості завдатку грошову суму 15300,00 грн. з метою продажу належного їй вищезазначеного житлового будинку. Однак, згідно копії рішення Синельниківського міського суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2006 року та копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19 лютого 2007 року вказаний житловий будинок належить на праві власності [PERSON] , який є сином сторін у справі. Тобто, вказаний будинок на сьогоднішній день належить не відповідачу [PERSON] , а їх сину, який не залучений до участі у справі. Позивач не заявляв клопотань про залучення до участі у справі в якості співвідповідачів учасників правочину, на підставі якого [PERSON] набув право власності на будинок, не оспорював факт переходу будинку у власність останнього, не заявляв вимог щодо витребування будинку із чужого незаконного володіння. Таким чином, позовні вимоги про розподіл вказаного житлового будинку та визнання за кожним зі сторін права власності на його частину заявлені до неналежного відповідача і у неналежний спосіб захисту, у зв`язку з чим задоволенню не підлягають. Щодо квартири [ADDRESS] . Квартира №14, розташована за адресою: [ADDRESS] , була придбана відповідачем [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 10 квітня 2014 року, що підтверджується копією договору дарування та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10 квітня 2014 року. Таким чином, вказана квартира було придбана відповідачем після розірвання між сторонами шлюбу і припинення між ними сімейних правовідносин, що свідчить про належність квартири відповідачу [PERSON] на праві особистої власності. Враховуючи, що підстав для встановлення факту спільного проживання сторін як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу після 29 грудня 2003 року судом не встановлено, жодного доказу участі позивача у придбанні квартири суду не надано, позовні вимоги про розподіл вказаної квартири та визнання за кожним зі сторін права власності на її частину не підлягають задоволенню. Щодо гаражу, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м.Синельникове. Суд зазначає, що, хоча позивач в описовій частині позовної заяви і зазначає про поділ гаражу, однак у прохальній частині позову вимоги щодо гаражу відсутні. В той же час позивачем в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України взагалі не надано жодного доказу наявності такого гаражу, часу його побудови чи придбання та будь-які інші докази, що унеможливлює задовольнити такі позовні вимоги. Щодо автомобіля HYUNDAISANTAFE 2008 року випуску, державний номер: [NUMBER] . Автомобіль HYUNDAISANTAFE 2008 року випуску, державний номер: [NUMBER] , був придбаний відповідачем [PERSON] 28 жовтня 2008 року, що підтверджується повідомленням Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області від 15 листопада 2016 року. Таким чином, вказаний автомобіль був придбаний відповідачем після розірвання між сторонами шлюбу і припинення між ними сімейних правовідносин, що свідчить його належність відповідачу [PERSON] на праві особистої власності. Враховуючи, що підстав для встановлення факту спільного проживання сторін як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу після 29 грудня 2003 року судом не встановлено, позовні вимоги про визнання за кожним зі сторін права власності на частину автомобіля не підлягають задоволенню. Щодо автомобіля VOLKSWAGENTOUAREG, державний номер: [NUMBER] . Згідно повідомлення Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області від 15 листопада 2016 року, відповідно облікових даних Автомобіль VOLKSWAGENTOUAREG під номерним знаком [NUMBER] не обліковується. Отже, позивач в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України взагалі не надано жодного доказу наявності такого автомобіля, часу його придбання та будь-які інші докази, що є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині. Щодо автомобіля KIASORENTO, державний номер: [NUMBER] . Згідно повідомлення Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області від 15 листопада 2016 року, автомобіль KIASORENTO, державний номер: [NUMBER] , зареєстрований 29 грудня 2015 року за [PERSON] . Тобто, вказаний автомобіль на сьогоднішній день належить не відповідачу [PERSON] , а сторонній особі, яка не залучена до участі у справі. Позивач не заявляв клопотань про залучення до участі у справі в якості співвідповідача власника автомобіля [PERSON] , не оспорював факт переходу автомобіля у власність останнього, не заявляв вимог щодо витребування автомобіля із чужого незаконного володіння. Таким чином, позовні вимоги про визнання за кожним зі сторін права власності на частину автомобіля заявлені до неналежного відповідача і у неналежний спосіб захисту, у зв`язку з чим задоволенню не підлягають. Таким чином, суд не вважає наявність фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, встановленою. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, відповідно до вимог п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати по справі стягненню з відповідача на користь позивача не підлягають. Що стосується забезпечення позову, то відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Таким чином, оскільки у задоволенні позову відмовлено, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2016 року про накладення арешту на зареєстроване на праві власності за відповідачем [PERSON] майно, підлягають скасуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed