Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

До Соснівського районного суду м. Черкаси звернувся фізична особа-підприємець [PERSON] (далі позивач) з позовом до [PERSON] (далі відповідач) про стягнення заборгованості за договором. В обґрунтування позову зазначено, що між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу оглядових нітрилових рукавичок різного розміру на загальну суму 279\~380 грн 00 коп., що підтверджується виписаними продавцем рахунками та підписаними сторонами видатковими накладними. Отримавши товар за видатковими накладними, покупець здійснив лише часткову оплату на користь продавця у сумі 60\~000 грн 00 коп., згідно з платіжною інструкцією №45313980SB від 31.01.2024, у результаті чого, виникла заборгованість у сумі 219\~380 грн 00 коп. Посилаючись на статтю 625 ЦК України, позивач додатково просить стягнути три проценти річних\~та інфляційні втрати. Ухвалою Соснівського районного суду м.\~Черкаси від 03.09.2024 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 21.10.2024 продовжено строк підготовчого провадження у даній справі на 30 днів. Ухвалою суду від 29.01.2025 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача у судове засідання не прибув, згідно з наданою перед початком судового засідання заявою, просить здійснювати розгляд справи без його участі та за відсутності позивача, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судові засідання з розгляду справи не прибув, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та завчасно, відповідно до положень ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). Вживаючи всіх залежних від суду заходів задля повідомлення відповідача, судом було повідомлено відповідача про розгляд справи через оголошення на офіційному вебсайті судової влади України. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права. Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу. Однак, з гарантій ст. 6 Конвенції випливає, як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього. Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. Зважаючи на те, що судом вжито всіх залежних від нього заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті. Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору. Відтак, враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, суд висновує, що відповідач вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 18 березня 2021 року по справі 911/3142/19, відповідно до якої направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважити повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б). Беручи до уваги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки у судові засідання, у порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалив провести розгляд справи за відсутності відповідача та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд зазначає про таке. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу оглядових нітрилових рукавичок різного розміру, на загальну суму 279\~380 грн 00 коп. Укладення даного договору підтверджується виписаними продавцем рахунками від 30.06.2023 №ТА000423 і №ТА000424 та підписаними сторонами видатковими накладними від 30.06.2023 №ТА000649 та №ТА000784. Так, позивач взяв на себе зобов`язання за встановлену видатковими накладними ціну надати відповідачу відповідний товар. Отримавши товар за видатковими накладними, відповідач здійснив часткову оплату на користь позивача у сумі 60\~000 грн 00 коп., згідно з платіжною інструкцією №45313980SB від 31.01.2024. У подальшому відповідачем не здійснювалась оплата товару, який надав позивач відповідачу відповідно до видаткових накладних від 30.06.2023 №ТА000649 та №ТА000784. Враховуючи вищезазначене, позивач у позові просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості за договором, а саме: 261\~129 грн 86 коп., з яких 219\~380 грн 00 коп. залишок основної суми заборгованості, 8\~357 грн 99 коп. 3% річних; 16\~438 грн 46 коп. інфляційні втрати. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає про таке. У силу вимог\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до\~ст. 526 Цивільного кодексу України\~(далі\~ЦК України), зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1\~ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до\~ст. 611 ЦК України\~у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною 1\~статті 638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з частиною 1 статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до\~частин 1,\~2\~статті 639\~ЦК України\~договір може\~бути укладений\~у будь-якій\~формі,\~якщо вимоги\~щодо форми\~договору не\~встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно з\~частинами 1,\~2\~статті 640\~ЦК України\~договір є\~укладеним з\~моменту одержання\~особою,\~яка направила\~пропозицію укласти\~договір,\~відповіді про\~прийняття цієї\~пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Документом, що підтверджує факт передачі постачальником товару покупцю є видаткова накладна. Вимоги до оформлення видаткової накладної визначає ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку № 88. Отже, суд встановив, що договір укладений між сторонами, є результатом домовленості сторін і відповідає загальним засадам цивільного законодавства, встановленим\~ст. 3 ЦК України, а також\~ст. 1054 ЦК України,\~ оскільки боржник був ознайомлений з умовами договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасників договору було вільним. Відповідно до частини 1 статті 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до\~статті 632\~цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Згідно з\~частинами 1,\~2\~статті 692\~ЦК України\~покупець зобов`язаний\~оплатити товар\~після його\~прийняття або\~прийняття товаророзпорядчих\~документів на\~нього,\~якщо договором\~або актами\~цивільного законодавства\~не встановлений\~інший строк\~оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.\~ Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ч. 1 ст. 526, ч. 1 ст. 527, ч. 1 ст. 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу\~у строк (термін), встановлений у зобов`язанні. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор\~прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Відповідач, зі свого боку, зобов`язання з оплати поставленого товару у порядку, визначеному договором, виконав неналежним чином, вартість поставленого товару у повному обсязі не сплатив. Таким чином, на підставі викладеного вище, суд дійшов висновку, що відповідач не здійснив у повному обсязі оплату товару, який надав йому позивач згідно з видатковими накладними від 30.06.2023 №ТА000649 та №ТА000784. Відтак позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором у сумі 219\~380 грн 00 коп. є обґрунтованими, а тому позов у цій частині належить задовольнити. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у сумі 8\~357 грн 99 коп. та інфляційних втрат у сумі 16\~438 грн 46 коп., суд зазначає про таке. Боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки (частина 1 статті 623 ЦК України). Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та відсотків річних у порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами (частина 3 статті 692 ЦК України). Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу (постанова Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18). У зв`язку із неналежним виконанням договірних умов, згідно з наведеним у позовній заяві розрахунком,\~позивач просить стягнути з відповідача відповідно до\~ст.625 ЦК України: - 4\~914 грн 03 коп. 3% річних, нарахованих за період з 01.07.2023 по 30.01.2024 на суму боргу 279\~380 грн 00 коп.; - 3\~443 грн 96 коп. 3% річних нарахованих за період з 31.01.2024 по 08.08.2024 на суму боргу 219\~380 грн 00 коп.; - 8\~102 грн 02 коп. інфляційних втрат, нарахованих за період з 01.09.2023 по 31.01.2024 на суму боргу 279\~380 грн 00 коп.; - 8\~336 грн 44 коп. інфляційних втрат, нарахованих за період з 01.02.2024 по 30.06.2024 на суму боргу 219\~380 грн 00 коп. Перевіривши наведені позивачем розрахунки, з урахуванням визначеного позивачем періоду нарахування, суд вважає обґрунтованим стягнення з відповідача на користь позивача 16\~438 грн 46 коп. сума інфляційних втрат та 8 357 грн\~ 99 коп. сума 3% річних. Таким чином на підставі викладеного вище, суд приходить до висновку що позов належить задовольнити повністю. При цьому суд виходить з приписів ч. 1, 5\~ст. 81 ЦПК України\~та враховує, що відповідач не надав суду доказів повної чи часткової сплати заборгованості, не спростував наданий позивачем розрахунок, на власний розсуд розпорядившись своїми процесуальними правами. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Виходячи з положень частини 2 статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд приходить до висновку, що з відповідача необхідно стягнути сплачений позивачем судовий збір у сумі 1 953 грн 41 коп.

Outcome: approved