Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє представник адвокат Сауляк Є.В. звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики (розпискою). Позовні вимоги мотивовано тим, що 03.12.2021 [PERSON] позичила [PERSON] грошові кошти в сумі 15\~000 доларів США, що підтверджується власноруч написаною [PERSON] розпискою. Згідно умов наведеного договору (розписки) грошові кошти відповідач [PERSON] зобов`язалась повернути до 31.12.2023. Разом з тим, станом на час подання позовної заяви (21.11.2024) грошові кошти позивачу не повернуто. Вказаний відповідач на зв`язок з позивачем не виходить, незважаючи на встановлений та погоджений строк повернення грошових коштів відповідач уникає зустрічі та ухиляється від виконання свого зобов`язання. Окрім того 08.12.2021 [PERSON] позичила [PERSON] грошові кошти в сумі 17\~000 доларів США, що підтверджується власноруч написаною [PERSON] розпискою. Згідно умов наведеного договору (розписки) грошові кошти відповідач [PERSON] зобов`язався повернути до 31.12.2023. Разом з тим, станом на час подання позовної заяви (21.11.2024) грошові кошти позивачу не повернуто. Вказаний відповідач на зв`язок з позивачем не виходить, незважаючи на встановлений та погоджений строк повернення грошових коштів відповідач уникає зустрічі та ухиляється від виконання свого зобов`язання. Крім того 23.11.2021 [PERSON] позичила [PERSON] грошові кошти в сумі 25\~000 доларів США, що підтверджується власноруч написаною [PERSON] розпискою. Згідно умов наведеного договору (розписки) грошові кошти відповідач [PERSON] зобов`язалась повернути до 31.12.2022. Разом з тим, станом на час подання позовної заяви (21.11.2024) грошові кошти позивачу не повернуто. Вказаний відповідач на зв`язок з позивачем не виходить, незважаючи на встановлений та погоджений строк повернення грошових коштів відповідач уникає зустрічі та ухиляється від виконання свого зобов`язання. Окрім того 26.11.2021 [PERSON] позичила [PERSON] грошові кошти в сумі 15\~000 доларів США, що підтверджується власноруч написаною [PERSON] розпискою. Згідно умов наведеного договору (розписки) грошові кошти відповідач [PERSON] зобов`язався повернути до 31.12.2022. Разом з тим, станом на час подання позовної заяви (21.11.2024) грошові кошти позивачу не повернуто. Вказаний відповідач на зв`язок з позивачем не виходить, незважаючи на встановлений та погоджений строк повернення грошових коштів відповідач уникає зустрічі та ухиляється від виконання свого зобов`язання. Викладене стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом, в якому просить стягнути з відповідачів суму заборгованості, що визначена відповідними розписками кожного з відповідачів, а також понесені позивачем судові витрати. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05.12.2024 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження. Роз`яснено відповідачам їх процесуальне право на подання відзиву на позовну заяву. Відповідачі у визначений ухвалою суду строк відзивів на позовну заяву до суду не подали. З огляду на те, що судом в стадії відкриття провадження у справі не встановлено зареєстрованого місця проживання відповідачів на території м. Вінниці, виклик відповідачів до суду здійснювався в порядку, що визначено ч. 11 ст. 128 ЦПК України, шляхом розміщення відповідного повідомлення про виклик до суду на офіційному веб сайті судової влади України. Також судова кореспонденція про виклик відповідачів до суду надсилалась судом і на зазначені у позовній заяві адреси зареєстрованого місця проживання відповідачів, разом з тим, судова кореспонденція повернулась до суду з відмітками на довідках «Укрпошти»: «адресат відсутній за вказаною адресою». Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22.01.2025 підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до розгляду по суті. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Сауляк Є.В. в судове засідання не з`явились, матеріали справи містять заяву представника позивача від 06.02.2025 про розгляд справи у відсутність сторони позивача. В заяві зазначено, що позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити в повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання повторно не з`явились, повідомлялись судом про день, час та місце розгляду справи за останнім відомим місцем проживання, а також шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб сайті «Судова влада України». Враховуючи наведене, суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа) провести заочний розгляд справи у відсутність відповідачів за наявними у справі матеріалами згідно ст.ст. 178, 279, 280 ЦПК України, оскільки підстав для відкладення розгляду справи, визначених ст. 223 ЦПК України, судом не встановлено. Враховуючи вищевикладене та положення ст.ст.\~178,\~279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини врегульовані нормами ЦК України стосовно позики та виконання зобов`язань. З матеріалів справи встановлено, що 03.12.2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, про що свідчить розписка, згідно якої відповідач [PERSON] отримала від позивача грошові кошти в сумі 15000,00 доларів США, які зобов`язалась повернути до 31.12.2023 року. Факт отримання коштів підтверджується оригіналом розписки позичальника від 03.12.2021. (а.с.21). 08.12.2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, про що свідчить розписка, згідно якої відповідач [PERSON] отримав від позивача грошові кошти в сумі 17000,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 31.12.2023 року. Факт отримання коштів підтверджується оригіналом розписки позичальника від 08.12.2021. (а.с.22). 23.11.2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, про що свідчить розписка, згідно якої відповідач [PERSON] отримала від позивача грошові кошти в сумі 25000,00 доларів США, які зобов`язалась повернути до 31.12.2022 року. Факт отримання коштів підтверджується оригіналом розписки позичальника від 23.11.2021. (а.с.23). 26.11.2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, про що свідчить розписка, згідно якої відповідач [PERSON] отримав від позивача грошові кошти в сумі 15000,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 31.12.2022 року. Факт отримання коштів підтверджується оригіналом розписки позичальника від 26.11.2021. (а.с.24). Суд дійшов висновку, що наведені вище 4 (чотири) розписки, які написані відповідачами за своєю правовою природою є договорами позики. Кожен з наведених договорів (розписок) містить умови отримання позичальниками в борг коштів із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. При цьому, зважаючи на реальний характер договору позики, вказані розписки підтверджують юридичний факт передачі обумовлених ними грошових сум позичальникам. До такого висновку суд дійшов з урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, в якому зазначено, що відповідно до норм ст. 1046, 1047 ЦК України, договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Позичальники своїх зобов`язань з повернення боргу не виконали ні в установлений договором строк, ні на час ухвалення рішення, про що свідчать наявні у позивача оригінали боргових документів, які ним представлено суду та які містяться в матеріалах справи. Відтак грошові зобов`язання відповідачів перед позивачем підтверджуються розписками, які ними (відповідачами) написані та підписані, що відповідає вимогам простої письмової форми, якою оформлені укладені між сторонами угоди згідно ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.\~Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з\~порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. У постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №143/280/17, провадження №61-33033св18, додатково звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18). Позивач, звертаючись до суду, просить стягнути суму боргу в іноземній валюті, зазначаючи при цьому еквівалент грошових сум у гривні станом на дату подання нової редакції позовної заяви (21.11.2024). Суд звертає увагу, що ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції». Статтею 524\~ЦК України\~визначено,\~що зобов`язання\~має бути\~виражене у\~грошовій одиниці\~України \~гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, в якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона і на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі ж отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд встановив, що сторони по справі уклали договори позики в іноземній валюті, відповідачами отримані суми коштів у позику в іноземній валюті, договори не передбачають виконання зобов`язань в іншій валюті, обумовлені розписками суми позики відповідачами позивачу не повернуті і до цього часу, а тому з відповідачів на користь позивача слід стягнути обумовлені розписками суми боргу (позики) саме в іноземній валюті. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України, відповідно до яких належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Такий висновок відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.01.2019 року (справа №373/2054/16-ц) з посиланням на правову позицію, яку викладено у постанові\~від\~04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18, вказала,\~що зазначення\~судом у\~своєму рішенні\~двох грошових\~сум,\~які необхідно\~стягнути з\~боржника,\~внесло двозначність\~до розуміння\~суті обов`язку\~боржника,\~який має\~бути виконаний\~примусово за\~участю державного\~виконавця.\~У разі\~зазначення у\~судовому рішенні\~про стягнення\~суми коштів\~в іноземній\~валюті з\~визначенням еквівалента\~такої суми\~у гривні\~стягувачеві має\~бути перерахована\~вказана у\~резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Враховуючи вказану позицію Верховного Суду та

Outcome: approved