Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

Позивач [PERSON] ( [ADDRESS] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] ( [ADDRESS] ) про поділ майна подружжя. Ціна позову - 1640687гривень 50 копійок. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Між Позивачем та Відповідачем було укладено шлюб 24.04.2004 року, внаслідок чого було зроблено відповідний актовий запис №434, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] . від 24.04.2004 року. Сімейне життя між Позивачем та Відповідачем поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Відповідно до Рішення судді Дарницького районного суду м. Києва Заставенко М.О. по справі №753/944/22, від 07.06.2022 року, шлюб між Позивачем і Відповідачем - було розірвано, що підтверджується роздруківкою судового рішення по справі №753/944/22. від 07.06.2022 року. У 2011 року Позивач та Відповідач за рахунок спільних коштів придбали квартиру [ADDRESS] . Загальна площа (кв. м.): 43.60. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 34457617. Вищевказаний об`єкт нерухомості оформлений на ім`я Відповідача, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно., Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, номер інформаційної довідки: 383389933 станом на 18 червня 2024 року. Оскільки, на момент придбання квартири Позивач та Відповідач перебували у шлюбі, беручи до уваги те, що Квартира не є річчю індивідуального користування, то можна дійти до висновку, що даний Квартира є спільною власністю подружжя та кожному з яких належить рівна частка у розмірі 1/2. Щодо оцінки вартості квартири Середня вартість квартири [ADDRESS] відповідно до знімків екрану з сайту «ОЛХ`з продажу і оренди нерухомості станом на 21 червня 2024 року складає 1 640 687, 50 гри. (один мільйон шістсот сорок тисяч шістсот вісімдесят сім гривень 50 копійок). Домовленості між ними щодо поділу спільного майна не визначено, шлюбний договір не укладався. Враховуючи вищевикладене, той факт, що зазначене у позові спільне сумісне майно було набуте ними під час шлюбу, то останнє є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до чинного законодавства частки майна дружини та чоловіка є рівними. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 01 липня 2024 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 22.08.2024 року представником відповідача [PERSON] , адвокатом Карасьова Л.А. подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого просять позов [PERSON] про поділ майна подружжя задовольнити частково виходячи з наступного. Відповідно до позовної заяви вбачається, що у 2011 році сторонни, перебуваючи у шлюбі, за рахунок спільних коштів придбали квартиру [ADDRESS] , загальна площа якої складає 43,60 кв.м. А тому, враховуючи презумцію спільності майна подружжя, вказана квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності, частки яких рівні та становлять по кожному. Справді, позивач перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 24.04.2004 року по 08.07.2022 року, що підтверджується копією рішення суду від 07.06.2022 року. Перебуваючи у шлюбі з позивачем, відповідач 23.08.2011 року придбала квартиру [ADDRESS] , ціна якої становить 462347 грн., що за курсом НБУ на дату укладення договору становить 58000 доларів США (1 долар =7,9715 грн.), що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 23 серпня 2011 року приватним нотаріусом Киїіського міського нотаріального округу Немма О.В. Вищевказана квартира придбавалася за рахунок спільних коштів сторін та коштів, які належали батьку відповідача- [PERSON] який 24.06.2011 року продав належну йому на праві власності однокімнатну квартиру в місті Києві за ціною 330879,50 грн., що за курсом НБУ на дату укладення договору становить 41500 доларів США (1 долар=7,9730 гривень), і кошти від продажу квартири в повному обсязі передав відповідачу в дарунок на купівлю нею двокімнатної квартири, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 24 червня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Немм О.В., копією його паспорту, копією свідоцтва про народження відповідача, а також буде підтверджено копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану про підтвердження дошлюбного прізвища, який позивач до сьогодні не змогла отримати на свій запит, а тому приєднає до матеріалів даної справи, коли його отримає. Тобто , з часу продажу батьком відповідача своєї квартири минуло не більше двох місяців до купівлі сторонами по справі спірної квартири по [ADDRESS] . У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності. Звідси, частка позивача у спірній квартирі не може бути , оскільки він доклав разом з відповідачем спільних подружніх коштів для придбання квартири лише в розмірі 16500 доларів США ( 58000-41500)/, тобто кожен із сторін - по 8250 доларів США, що у відсотковому відношенні становить по 14% кожний ((58000/41500)х100%=72%; 100%-72%=28%/2=14%), або по 7/5 частки (14х1/100). Таким чином, кошти батька відповідача складали 72% від загальної сплаченої суми в розмірі 58000 доларів США за придбання спірної квартири, а кошти сторін - 28%, кожного окремо по 14%, або по 7/50. З огляду на вищевикладені обставини, вважає, що позивач має право у спірній квартирі частку в розмірі 14% або 7/50, а відповідач - 86% або 43/50 (86х1/100), до складу якої входять її особисті кошти в розмірі 41500 доларів США та спільні подружні кошти в розмірі 8250 доларів США. Також, просить допитати в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] . Під час підготовчого розгляду справи представником позивача [PERSON] заявлено клопотання про виклик свідка, спільну доньку сторін - [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Представником відповідача [PERSON] в підготовчому засіданні заперечувалось щодо даного клопотання та заявлено зустрічне клопотання про виклик свідків в межах підготовчого судового засідання. Позовні вимоги не визнають. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 03.03.2025 року представником позивача [PERSON] , адвокатом Резнік К.О. через систему «Електронний суд» подано клопотання про долучення доказів по справі №754/9291/24 Макет Мирової угоди. Протягом судового розгляду представник Позивача, представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі та наполягали на їх задоволені. Протягом судового засідання відповідач та представник Відповідача позовні вимоги визнали частково, вважали що позивач має право у спірній квартирі лише в розмірі 7/50 (14%) . Суд, заслухавши пояснення сторін, представників сторін, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Згідно ст. 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Судом встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 квітня 2004 року, який було розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва 07 червня 2022 року. У період шлюбу 23.08.2011 року сторонами була придбана квартира за адресою:[ADDRESS] , загальною площею 43,60 кв. м., житловою площею 25,60 кв. м. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на підставі договору купівлі - продажу 4879, 23.08.2011 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Немм О.В., 07.09.2011 року за відповідачем здійснено державну реєстрацію права приватної власності на квартиру за адресою:[ADDRESS] . Загальна вартість нерухомого майна, двокімнатної квартири становила 43132,00 гривень. Згідно ст. 57 СК України, 1. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. 2. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. 3. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. 4. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. 5. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. 6. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. 7. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Згідно із ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 Сімейного Кодексу України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ст. 70 Сімейного Кодексу України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Згідно із ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Частиною 2 статті 184 ЦК України передбачено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до ч. 4 ст. 71 Сімейного кодексу України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Згідно з ч.1 ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки і майна, що є у спільній сумісній власності, і в разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Цією ж статтею ЦК України передбачено, що виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється в порядку, встановленому статтею 364 цього ж кодексу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Як роз`яснює Постанова Верховного Суду від 3.10.2018 року у справі №755/1525/15-ц (провадження №61-24518св18) за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. В судовому засідання були допитанні свідки зі сторонни відповідача. Так свідок [PERSON] суду пояснив, що він є батьком [PERSON] . В свій час він мав однокімнатну квартиру, яку в 2011 році продав приблизно за 42000 доларів США для того, щоб [PERSON] купила більшу квартиру - 2 -х кімнатну. Гроші в сумі 42000 доларів США від продажу квартири передавав особисто [PERSON] у нотаріуса. Знає, що [PERSON] гроші, які він їй передав поклала в Банк. Суду також пояснив, що нову квартиру купили приблизно за 52000 доларів США. Він живе у спірній квартирі останній рік і ще зареєстрована там онука але вона не живее там. З зятем особливих відносин не було, так як жив у селі. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з [PERSON] знайома з 1992 року, є куми він хрестив дитину. [PERSON] знає з 2001 року - подружки, знає і [PERSON] батьків. До купівлі продажу [PERSON] та [PERSON] жили у батьків [PERSON] . З розповідей [PERSON] та [PERSON] знає, що батько [PERSON] продав квартиру і віддав гроші [PERSON] для придбання своєї квартири. Скільки батько дав грошей вона не пам`ятає. Знає, що під час проживання з батьками [PERSON] та [PERSON] купили машину. З відповідачем спілкується приблизно раз на день. Надаючи оцінку встановленим в судовому засіданні обставин справи, суд виходить з наступного. Як передбачає ч.3, ст.12; ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Зі змісту п. п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.3, ч.1, ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Як зазначає п.п.2, п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Суд вважає достовірним набуття позивачем прав на частину квартири [ADDRESS] . Також, суд не бере до уваги покази свідка [PERSON] в частині надання грошей на придбання квартири своїй дочці [PERSON] , оскільки факт виникнення грошового забов`язання не може бути підтверджений поясненнями сторін та показами свідків - Постанова Верховного суду від 18 липня 2018 року по справі № 143/280/17. Суду не надано доказів наявності між сторонами домовленості або шлюбного договору, які б визначали нерівність їх часток у спільному сумісному майні подружжя, а отже слід виходити з того, що частки подружжя у праві власності на квартиру є рівними. Отже на підставі оцінки викладених у позовній заяві аргументів і наданих позивачем доказів та вищенаведених законодавчих норм суд визнає обґрунтованими і доведеними вимоги позивача про поділ майна подружжя. Відповідно до вимог частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial