Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

У квітні 2024 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до ТОВ "Хесторія Україна", третя особа: директор ТОВ "Хесторія Україна" - Лещинська О.Л. про поновлення на роботі менеджером з організації консультативних послуг та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 20.02.2024 року до дня поновлення на роботі. В обґрунтування позову [PERSON] вказувала, що 12.01.2024 року на сайті «WORK.ua» відгукнулась на пропозицію ТОВ «Хесторія Україна», на посаду: «менеджер по роботі з клієнтами, адміністратор» із заробітною платою 25000-30000 грн. на місяць. 16.01.2024 року позивач пройшла співбесіду з директором [PERSON] , за результатами якої керівництвом роботодавця було прийнято рішення про прийняття [PERSON] на роботу на дану посаду, з 18.01.2024 року із заробітною платою 25 000 грн. на місяць та подальшим підняттям на 30 000 грн. За твердженням позивача 18.01.2024 року під час підписання заяви про прийняття на роботу та договору, [PERSON] було повідомлено інспектором відділу кадрів про необхідність відкриття рахунку в «Райффайзен банк» на який їй буде виплачуватись мінімальна заробітна плата в розмірі 7100 грн. на місяць, (після сплати податків 6 239 грн. 75 коп.), а решту вона буде отримувати 15 числа кожного місяця готівкою з рук директора «в конверті». [PERSON] вказує, що була змушена погодитись на дані умови, оскільки одна виховує неповнолітню доньку і не має інших засобів для існування крім роботи. Таким чином, позивач приступила до роботи на посаді «менеджера з організації консультативних послуг» в ТОВ «Хесторія Україна» з 18.01.2024р. При цьому, 16.02.2024 року після виникнення конфлікту з директором [PERSON] , який відбувся після її відмови від попередніх домовленостей, щодо суми заробітної плати, [PERSON] подала заяву на звільнення за згодою сторін з 19.02.2024 року. Позивач вказує, що була впевнена у тому, що її заява на звільнення за згодою сторін з 19.02.2024 року була прийнята директором, більше того в телефонній розмові [PERSON] підтвердила свою згоду та запросила приїхати до офісу ТОВ Хесторія Україна 19.02.2024 року для отримання розрахункових коштів та документів. Хоча 19.02.2024 року директор ТОВ "Хесторія Україна" - [PERSON] не відповідала на дзвінки [PERSON] і остання не мала можливості потрапити в офіс роботодавця, 20.02.2024 року [PERSON] все ж таки відповіла і запросила позивача до офісу о 18 год. 30 хв. 20.02.2024 року [PERSON] отримала розрахункові кошти в сумі 3 641 грн. 80 коп. на банківську карту, а обіцянки повернути трудову книжку, за твердженням позивача, продовжувалися до 28.02.2024 року, коли їй повідомили про те, що її документи будуть відправлені поштою. Таким чином, [PERSON] отримала документи 04.03.2024 року і лише тоді дізналася із трудової книжки про своє звільнення з 23.02.2024 року за прогул без поважних причин на підставі Актів відсутності на роботі з 19.02.2024 року по 23.02.2024 року. Крім іншого, [PERSON] вказує, що з 16.02.20204 року після виникнення конфлікту з директором ТОВ «Хесторія Україна» почала погано себе почувати і 22.02.3034 року зверталась до Центру Первинної медико-санітарної допомоги №1 Подільського району м. Києва зі скаргами на коливання тиску, головокружіння, тягнучу біль в області серці. Не знаючи, що для неї готують звільнення по статті за прогули, не поспішала за медичною допомогою та під час візиту до лікаря відмовилась від отримання Листа тимчасової непрацездатності, адже виписувати такий документ потрібно із зазначенням місця роботи. [PERSON] вважає своє звільнення незаконним вказуючи про те, що роботодавець не зажадав від неї письмових пояснень та не з`ясував підстав відсутності працівника на робочому місці, що є обов`язковою передумовою застосування дисциплінарного стягнення. У зв`язку із неможливістю доведення відсутності працівника без поважних причин, звільнити його за п. 4 ст. 40 КЗпП неможливо. За твердженням [PERSON] нічого з вищеперерахованого роботодавцем зроблено не було, а тому просить про задоволення позовних вимог. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила про їх задоволення. Представники ТОВ "Хесторія Україна" проти позову заперечували вказуючи не лише на порушення [PERSON] трудової дисципліни, а й на неправомірне заволодіння останньою майном роботодавця. Директор ТОВ "Хесторія Україна" - Лещинська О.Л. в судове засідання не з`явилась, подала заяву у якій заперечувала позовні вимоги та просила проводити розгляд справи за її відсутності. Суд, заслухавши пояснення позивача, представників відповідача, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, встановив наступне. 17.01.2024 року [PERSON] повідомивши адресу місця проживання та контактний телефон звернулася до директора ТОВ "Хесторія Україна" із заявою про прийняття її на основне місце роботи на посаду менеджера з організації консультативних послуг відділу адміністрації організації з 18.01.2024 року. Згідно Наказу №1701/24-1-К від 17.01.2024 року [PERSON] прийнята на посаду менеджера з організації консультативних послуг в ТОВ "Хесторія Україна" з 18.01.2024 року із посадовим окладом 7100 грн. та строком випробування 3 місяці. З вказаним наказом та правилами внутрішнього трудового розпорядку [PERSON] ознайомилась під особистий розпис 18.01.2024 року. Таким чином [PERSON] була обізнана із правилами внутрішнього трудового розпорядку ТОВ "Хесторія Україна" за якими робочий день в товаристві розпочинається о 9 год. 00 хв. і закінчується о 18 год. 00 хв. із вихідними днями в суботу та неділю. З доповідної записки головного юрисконсульта ТОВ "Хесторія Україна" Корольови Є.О. на ім`я директора ТОВ "Хесторія Україна" - [PERSON] від 16.02.2024 року вбачається, що цього ж дня менеджер з організації консультативних послуг [PERSON] о 15 год. 40 хв. покинула своє робоче місце без попередження про свою відсутність. Покидаючи робоче місце [PERSON] без дозволу роботодавця взяла із собою техніку, яка належить товариству. У відповідності до Наказу №1602/24-1 від 16.02.2024 року директора ТОВ "Хесторія Україна" для службового розслідування відсутності на робочому місці [PERSON] , створена комісія для розслідування самовільного залишення останньою роботи без попередження роботодавця та ініційовано відібрання у неї письмових пояснень із складання акту з підтверджуючими документами. При цьому, судом встановлено, що [PERSON] подано на ім`я директора ТОВ "Хесторія Україна" заяву датовану 16.02.2024 року у якій просила звільнити її з посади «Мененджера по роботі з клієнтами» за згодою сторін (п.1.ст. 36 КЗпП) з 19.02.2024 року. Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з п. 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. Трудове законодавство України не містить вимог щодо форми домовленості (угоди сторін) про звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України чи пропозиції (ініціативи) про звільнення за цією підставою. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (зі змінами та доповненнями) при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Обов`язковою вимогою припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України є взаємна згода сторін трудового договору. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. При цьому, Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена наказом Мінпраці, Мін`юсту, Мінсоцзахисту від 29.07.1993 № 58 у п. 2.27 прямо вказує, що днем звільнення вважається останній день роботи. Таким чином, згідно заяви [PERSON] останнім робочим днем для неї мав бути 19.02.2024 року. В свою чергу зі змісту Акту №1902/24-1 від 19.02.2024 року комісії з проведення службового розслідування вбачається, що [PERSON] хоч і направила директору ТОВ "Хесторія Україна" заяву датовану 16.02.2024 року про звільнення за згодою сторін з 19.02.2024 року, однак у цей день на роботу не вийшла без підтвердження поважності причин неявки. Відсутність [PERSON] на робочому місці та ігнорування телефонних дзвінків позбавило можливості роботодавця повідомити її про те, що ТОВ "Хесторія Україна" не погоджується на припинення трудових відносин за згодою сторін. При цьому, за твердженням комісії вказана заява не підлягала задоволенню, оскільки була оформлена з помилками щодо посади працівника і подана без досягнення взаємної згоди сторін, а саме згоди зі сторони роботодавця. Згідно Акту про відсутність на роботі №2002/24-1 від 20.02.2024 року складеного о 15 год. 00 хв. комісією з проведення службового розслідування зафіксовано відсутність на робочому місці більше трьох годин робочого дня 20.11.2024 року менеджера з організації консультативних послуг [PERSON] . Заяви від останньої про причини відсутності на робочому місці не були надані. Представниками комісії здійснювалися телефонні дзвінки на відомий телефонний номер [PERSON] . В судовому засіданні встановлено, що згодом 20.02.2024 року [PERSON] все ж таки з`явилася в офісі ТОВ "Хесторія Україна", однак на пропозицію надати пояснення щодо причин відсутності на роботі 16.02., 19.02., 20.02.2024 року та ознайомитись з проектами Наказу про звільнення відмовилась, про що цього ж дня о 19 год. 50 хв. та о 20 год. 00 хв. комісією з проведення службового розслідування складено відповідні Акт №2002/24-2 та Акт №2002/24-3. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] не вийшла на роботу та не приступила до виконання своїх обов`язків 21.02., 22.02., 23.02.2024 року, що зафіксовано в Актах про відсутність на роботі №2102/24-1, №2202/24-1, №2302/24-1 з яких вбачається, що [PERSON] не повідомлено роботодавцю про причини відсутності на робочому місці, більше того відповідаючи на телефонні дзвінки остання повідомляла, що приїде до офісу товариства. За результатами службового розслідування комісії ТОВ "Хесторія Україна" щодо причин відсутності на робочому місці менеджера з організації консультативних послуг [PERSON] та з`ясування причин самовільного залишення робочого місця та території офісу ТОВ "Хесторія Україна" без попередження роботодавця, оформлено Акт №2302/24-2 від 23.02.2024 року яким завершено службове розслідування та запропоновано звільнити [PERSON] із займаної посади. Таким чином, Наказом №2302/24-1-К від 23.02.2024 за підписом директора ТОВ "Хесторія Україна" - [PERSON] менеджера з організації консультативних послуг [PERSON] звільнено із займаної посади з 23.02.2024 року за п.4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин з 19.02.2024 року по 23.02.2024 року. Стаття 40 КЗпП України дає право власнику або уповноваженому ним органу розірвати трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, крім іншого, за прогул (у тому числі відсутності на роботі більше трьох годи протягом робочого дня) без поважних причин. Оцінка причин як поважних здійснюється судом при розгляді спору про звільнення. Очевидно поважними причинами варто визнавати такі причини, що виключають вину працівника. З огляду на зазначене, якщо працівник самовільно залишив роботу, навіть у день подання заяви про звільнення за згодою сторін і, без поважних причин не з`явився на робоче місце в останній робочий день вказаний ним у заяві про звільнення, роботодавець має право звільнити його за прогул. Положеннями ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами у цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Крім того, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен подати належні та допустимі докази на підтвердження тих обставин, про які вказує у позовній заяві, а відповідач на заперечення позовних вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення чи відмови у задоволенні позову. Стаття 40 КЗпП України не допускає звільнення працівника з ініціативи власника в період його тимчасової непрацездатності. Відповідно до положень п.1.1 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої Міністерства охорони здоров`я за №455 від 13.11.2001 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 04.12.2001 року за №1005/6196 тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності. Суд не вважає належними та допустимими доказами поважності причин залишення робочого місця 16.02.2024 року та неявки на роботу з 19.02. по 21.02.2024 року відвідування [PERSON] 22.02.2024 року лікаря Комунального некомерційного підприємства Центр Первинної медико-санітарної допомоги №1 Подільського району м. Києва з огляду на дату обстеження, час і зміст отриманого Діагностичного звіту та відсутність оформленого Листка тимчасової непрацездатності. Таким чином, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин залишення робочого місця в ТОВ "Хесторія Україна" 16.02.2024 року о 15 год. 40 хв. та невиходу на роботу з 19.02.2024 року по 23.02.2024 року. Звільнення за вчинення прогулу (у тому числі за відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) є дисциплінарним стягнення і повинне здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень. У випадках самовільного залишення роботи звільнення проводиться з зазначенням останнього дня роботи, як дня звільнення, хоча наказ про звільнення може бути виданий значно пізніше. Судом встановлено та не заперечувалося сторонами в судовому засіданні, що останнім днем роботи [PERSON] у ТОВ "Хесторія Україна" було 16.02.2024 року це підтверджується й табелем обліку використання робочого часу у якому з 17.02. по 23.02.2024 року включно проставлено «ПР». Ст. 149 КЗпП України вказує про необхідність отримання від порушника трудової дисципліни письмових пояснень до застосування дисциплінарного стягнення, при цьому не виключає можливості застосування стягнення за відсутності письмових пояснень від останнього за умови неможливості отримання таких пояснень. На думку суду, оформлення Наказу №2302/24-1-К про звільнення [PERSON] із займаної посади за прогул пізніше останнього дня роботи працівника, а саме 23.02.2024 року не є порушенням зі сторони роботодавця, більше того з огляду на непоодинокі Акти ТОВ "Хесторія Україна" про відмову [PERSON] надати пояснення причин відсутності на роботі, свідчить про добросовісні наміри та усі можливі спроби роботодавця з`ясувати поважність причини неявки працівника і свідоме ігнорування останнім надання таких пояснень. Підтвердженням належного розрахунку 20.02.2024 року при звільненні [PERSON] є: оборотно-сальдова відомість по рахунку 661 за 2024 рік; відрахування у фонди ТОВ "Хесторія Україна" по ЄСВ за січень 2024 року по працівнику [PERSON] ; нарахування ПДФО від 31.01.2024 року по співробітнику [PERSON] ; нарахування військового збору від 31.01.2024 року по співробітнику [PERSON] ; звіт відрахувань у фонди ТОВ «ХЕСТОРІЯ УКРАЇНА» по ЄСВ за лютий 2024 ро співробітнику [PERSON] . ЄСВ; нарахування ПДФО від 20.02.2024 року по співробітнику [PERSON] ; нарахування військового збору від 20.02.2024 року по співробітнику [PERSON] ; розрахунковий листок за січень 2024 року та лютий 2024 року; банківська виписка по рахунку АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» за період з 05.02.2024 до 05.02.2024 року що підтверджує нарахування та виплату заробітної плати; відомість про нарахування коштів №8 (заробітна плата та аванси) на карткові рахунки співробітників ТОВ «ХЕСТОРІЯ УКРАЇНА» у АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» за 05.02.2024 року; банківська виписка по рахунку АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» за період з 20.02.2024 до 20.02.2024 року що підтверджує нарахування та виплату заробітної плати; відомість нарахування коштів №10 (заробітна плата та аванси) на карткові рахунки співробітників ТОВ «ХЕСТОРІЯ УКРАЇНА» у АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» за 20.02.2024 року. Підтвердженням відсутності порушень законодавства ТОВ «ХЕСТОРІЯ УКРАЇНА» щодо виплати доходів у вигляді заробітної плати та інших виплат [PERSON] за період з січня 2024 року, крім іншого, є відповідь Головного управління ДПС у м. Києві за результатами розгляду скарги [PERSON] (№232/ЗПІ/26-15-24-02-02-08 від 01.05.2024). Статтею 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Міністерства юстиції, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58 передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення із внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Якщо працівник у день звільнення відсутній на роботі, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із зазначенням про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу без письмової згоди працівника не допускається. Із матеріалів справи вбачається, що 28.02.2024 року, [PERSON] до офісу ТОВ "Хесторія Україна" в черговий раз не з?явилась, на підставі чого було складено Акт №2802/24-1. При цьому, [PERSON] направлено скан-копію згоди про пересилання документів про трудову діяльність поштою. Таким чином, 28.02.2024 року, після отримання згоди на пересилання документів про трудову діяльність поштою, ТОВ «ХЕСТОРІЯ УКРАЇНА» засобами поштового зв?язку направлено [PERSON] документи про звільнення та Трудову книжку [NUMBER] . З огляду на зазначене та наявні докази, суд не вбачає порушень зі сторони роботодавця, в тому числі й щодо направлення [PERSON] трудової книжки цінним листом з описом вкладення, а тому не знаходить підстав для задоволення позовних вимог. Порядок розподілу судових витрат між сторонами у разі залишення без задоволення позову сторони звільненої від сплати судового збору визначено ч. 6, ч. 7 ст. 141 ЦПК України і виключає можливість його стягнення як з позивача так і відповідача у справі. На підставі ст.ст. 21,36, 40, 149 КЗпП України, Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Міністерства юстиції, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58,

Outcome: dismissed