Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-05 00:00:00

31 жовтня 2024 року через систему «Електронний суд» до суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасний Факторинг» (далі ТОВ «Сучасний Факторинг»), в інтересах якого діє представник Юхименко Ю.Ю. до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 134 991 грн. 22 коп. В обґрунтування заявленого позову вказує, що 05 вересня 2021 року ТОВ «Сучасний Факторинг» та [PERSON] уклали кредитний договір № 20210045753, за умовами якого [PERSON] отримала кредит в розмірі 57 500 грн. та зобов`язалась повернути кредитні кошти, сплатити проценти за користування коштами та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором. Позивач отримав від відповідачки виплати в розмірі 22500 грн., однак, в подальшому відповідачка не виконала свої зобов`язання щодо повернення наданого їй кредиту в повному обсязі. Оскільки відповідачка [PERSON] в добровільному порядку не виконала своїх зобов`язань за договором кредиту № 20210045753 від 05 вересня 2021 року, тому ТОВ «Сучасний Факторинг» звернулось за захистом своїх прав до суду і просить стягнути з [PERSON] 134 991 грн. 22 коп. заборгованості за кредитним договором, а саме 49 377,27 грн. заборгованість по тілу кредиту та 85 613,95 грн. заборгованість за процентами, 2422,40 грн. понесених витрат по сплаті судового збору та 5000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою Котовського міськрайонного суду Одеської області від 11 листопада 2024 року у даній справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання представник позивача ТОВ «Сучасний Факторинг» Юхименко Ю.Ю., який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, не з`явився, згідно змісту позовної заяви, останній просив розгляд справи проводити без участі представника ТОВ «Сучасний Факторинг». Відповідачка [PERSON] , яка належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, до суду не з`явилась, причини неявки суду не повідомила. Подала до суду відзив на позов у строк, встановлений судом, згідно якого, відповідачка повідомила, що ТОВ «Сучасний Факторинг» 06 вересня 2021 року на підставі кредитного договору №20210045753 від 05 вересня 2021 року їй перерахувало кредитні кошти на банківський рахунок у сумі 50 000 грн. Отриманий кредит [PERSON] сплачувала протягом вересня 2021 року - січня 2022 року. В рахунок погашення кредиту по кредитному договору №20210045753 від 05 вересня 2021 року сплачено в: вересні 2021 року - 4500 грн., жовтні 2021 року - 4500 грн., листопаді 2021 року - 4500 грн., в грудні 2021 року - 4500 грн., в січні 2022 року - 4500 грн., а всього нею здійснено оплату кредиту в сумі 22 500 грн., що також не заперечується позивачем. Проте сума основного платежу по кредиту позивачем визначена в розмірі 49 377,27 грн., а не 50 000 грн. за вирахуванням сплаченої суми в розмірі 22 500 грн., що складає 27 500 грн. А тому, відповідачка вважає, що несплачена сума основного платежу по кредиту складає саме 27 500 грн. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками, за користування кредитними коштами, [PERSON] вважає, що будь-які документи щодо укладеного кредиту позичальнику надані не були; щодо процентної ставки за кредитом позичальник повідомлена не була; також позичальник не був обізнаний щодо умов договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Додані до позовної заяви документи не містять підпису позичальника, що не доводить тієї обставини, що саме ці Умови кредитування розуміла позичальник [PERSON] , була ознайомлена і погодилася з ними. Як стверджує відповідачка, із наданої виписки з особового рахунку за кредитним договором №20210045753 від 06 вересня 2021 року по [PERSON] вбачається нарахування за тілом кредиту в розмірі 57 500 грн. (хоча позичальник отримала суму кредиту в розмірі 50 000 грн.) та нарахування за комісією за кредитом, що склала 99 991,22 грн. Яким чином позивачем розрахована сума комісії за кредитом, і з чого вона складається невідомо. Яким чином позивачем зарахована сума сплати за кредитом проведена [PERSON] в вересні 2021 року - січні 2022 року в розмірі 22 500 грн. в суму сплати за комісією невідомо і вважає, що є таким що суперечить вимогам чинного законодавства України. На підставі викладеного, відповідачка просить стягнути з неї на користь ТОВ «Сучасний Факторинг» суму заборгованості за кредитом за основним платежем в розмірі 27 500 грн., в задоволенні інших позовних вимог - відмовити. Крім того, просить стягнути з неї судовий збір на користь позивача в розмірі пропорційно сумі задоволених позовних вимог. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Статтею 11 ЦК України визначено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). В силу частини першої 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Із положень частини першої статті 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частиною першою статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Як вбачається зі змісту кредитного договору №20210045753 по продукту «Кошти в кредит» від 05 вересня 2021 року, укладення вказаного договору сторонами здійснюється за допомогою ІТС кредитора, доступу до якого забезпечується позичальнику через веб-сайт. Електронна ідентифікація позичальника в ІТС кредитора здійснюється при вході позичальника в особистий кабінет в порядку визначеному Законом України «Про електронну комерцію» (п.2.1. Розділу 2 Предмет договору зазначеного кредитного договору №20210045753). Згідно положень ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. В ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» законодавець, в свою чергу, закріпив, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно п.12 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Відповідно до п.п.15,16 ч.1 ст.1 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис; електронні дані - будь-яка інформація в електронній формі. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору, що встановлено п.6 ч.1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію». Аналіз вказаних правових норм дає підстави вважати, що електронний підпис - це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Вказане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у постанові від 07.10.2020 по справі №127/33824/19. Відповідно до ч. 2 ст.6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. За змістом частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В силу статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як передбачено частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У відповідності до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу також врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу ч. 2 ст. 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу ч. 2 ст. 1057 цього Кодексу. Проценти відповідно до ст. 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за "користування кредитом" (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України. Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, визначених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 5-6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ст.89 ЦПК України законодавець закріпив, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 05 вересня 2021 року між ТОВ «Сучасний Факторинг» і [PERSON] укладено договір про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному Законом України «Про електронну комерцію» на умовах, передбачених Договором (одноразовий ідентифікатор G-G-2400). Згідно п.2.9 вказаного договору, сторони визначили, що загальна сума кредиту 57 500 грн. строком 36 місяців, з кінцевим терміном повернення 06 вересня 2024 року включно, процентна ставка 5% в місяць, орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення Договору 161008,88 грн., орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення Договору 160,23% комісія за надання кредиту (15 % від чистої суми кредиту) 7500 грн. Враховуючи факт підписання відповідачкою [PERSON] договору шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором «G-G-2400», суд вважає, що укладення договору №20210045753 від 05 вересня 2021 року відбулось, що узгоджується зі ст.ст.6, 627 ЦК України та ст.ст.11,12 Закону України «Про електронну комерцію», та останній перераховано кредитні кошти на банківський рахунок. Відповідно, укладення вказаного кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача і укладений нею з позивачем правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договорів, укладених у письмовій формі. Договір містить всі істотні умови, по яких сторони в належній формі досягли згоди. В рамках укладеного сторонами договору ТОВ «Сучасний Факторинг» 05 вересня 2021 року надало [PERSON] грошові кошти, що не заперечується самою відповідачкою. Згідно виписки з особового рахунку за кредитним договором №20210045753 від 06 вересня 2021 року 06 вересня 2021 року [PERSON] надано кредит в сумі 57500 грн, станом на 10 жовтня 2024 року утворилась заборгованість за зазначеним договором в розмірі 134 991 грн. 22 коп., з яких загальна заборгованість за тілом кредиту становить 49377,27 грн., загальна заборгованість за сумою комісії становить 85 613,95 грн. Крім того зазначено, що позивачем отримано в рахунок погашення кредиту 22500 грн. Разом з тим, як стверджує відповідачка вона 06 вересня 2021 року отримала на свій банківський рахунок 50000 грн. Доказів того, що відповідачці було перераховано 57500 грн. кредитних коштів позивачем суду надано не було. Крім того, як вбачається з п.2.9. Договору, 7500 грн. зазначено як комісію за надання кредиту (15% від чистої суми кредиту), тобто 50000 грн. : 100% * 15% = 7500 грн. З виписки з особового рахунку за кредитним договором №20210045753, свідчать, що по рахунку відповідача [PERSON] виведено заборгованість в сумі 134991,22 грн. з них: 49377,27 грн. прострочене тіло кредиту (включає видачу кредиту в сумі 50000 грн. та нарахування комісії в сумі 7500 грн., хоча згідно умов договору позичальник доручав кредитодавцю утримувати розмір комісії від суми кредиту) та 85613,95 грн. прострочені проценти. Вирішуючи вимоги про стягнення заборгованості по комісії, слід врахувати наступне. Так, у рішенні від 11.07.2013 № 7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, яка діяла на час укладання кредитного договору, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. У постанові від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 Верховний Суд визначив, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (п. 3 ч. 3 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. Принципи справедливості, добросовісності та розумності є фундаментальними засадами цивільного законодавства та основами зобов`язання (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України), спрямованими, зокрема, на реалізацію правовладдя та встановлення меж поведінки у цивільних відносинах. Добросовісність у діях їхнього учасника означає прагнення сумлінно використовувати цивільні права і сумлінно виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями, бездіяльністю шкоди правам та інтересам інших осіб. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послугу, яку вчиняє банк з метою встановлення, зміни правовідносин, а саме: укладення кредитного договору, внесення змін до нього. Таким чином, за встановлених обставин та визначеного правового врегулювання, з урахуванням часткового погашення відповідачем кредиту в розмірі 22500 грн., оскільки, відповідачем не вживаються заходи щодо добровільного повного погашення суми кредитної заборгованості за кредитним договором №20210045753 від 05 вересня 2021 року, суд вважає за необхідне стягнути з неї 41458,38 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту (за виключенням суми комісії в розмірі 7500 грн.), та нарахованих з її врахуванням відсотків 62188 грн. (41458,38 грн. : 100 х 5% = 2072,92 грн., 2072,92 х 30 місяців (з урахуванням того, що відповідачка фактично сплатила згідно умов кредитування - кредит за 6 місяців) заборгованості за простроченими процентами, що в загальній сумі становить 103646,38 грн. Отже, зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. При розподілі судових витрат суд враховує пропорційність задоволених вимог. Позов заявлено з ціною 134991,22 грн., а задоволено на суму 103646,38 грн., тобто на 76,8 % (103646,38 х 100 : 134991,22). За таких обставин з відповідачки на користь позивача слід стягнути 1860,40 грн. (2422,4 грн. х 76,8%) судового збору. Крім того, позивач просить стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 гривень. Витрати на правову допомогу підтверджуються копією договору про надання правничої допомоги №28/08/24 від 28 серпня 2024 року, копією акту прийому-передачі наданих послуг та копією платіжної інструкції №1021027 від 21 жовтня 2024 року. Витрати на професійну правничу допомогу складаються з усної консультації стосовно складання позовної заяви ТОВ «Сучасний Факторинг» до [PERSON] , узгодження правової позиції, складання позовної заяви. Вирішуючи дане питання, суд приходить до висновку, що вимоги щодо відшкодування правничої допомоги підлягають задоволенню. Процесуальним законодавством передбачено механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання. Слід зауважити, що на сторону, яка подає клопотання про зменшення витрат, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат. Так, в питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 922/445/19, в якому, серед іншого наголошено, що: - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; - суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи; - суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) з врахуванням критеріїв ч. ч. 5-7, 9 ст.129 ГПК України, може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. Подібні висновки є й в інших постановах Верховного Суду, зокрема, у справі № 922/3436/20, у справі № 910/7586/19, у справі № 910/16803/19. Отже, суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу перевіряє чи подавалось від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат. Таким чином, враховуючи виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, відсутності клопотання відповідача про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 5000 гривень.

Outcome: partial