Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася у Придніпровський районний суд м. Черкаси із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] у віці 84 роки померла її мати - [PERSON] . Після її смерті залишилась спадщина у вигляді вкладу в АТ «Комінбанк». Заповіт мати не залишала. Відповідно до ст. 1261 ЦК України заявник вважає себе спадкоємцем першої черги за законом. Інших спадкоємців немає. Крім того, вказує, що у визначений законом шестимісячний термін, вона не подавала у нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини, оскільки, проживаючи разом з матір`ю вважала, що спадщину прийняла автоматично. Водночас, при зверненні до нотаріуса, після спливу шестимісячного строку, їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що нею не було подано, у визначений законом строк, заяву про прийняття спадщини, а також на час відкриття спадщини вона не була зареєстрована з матір`ю за однією адресою. Так, мати була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а вона за адресою: [ADDRESS] . Однак, стверджує, що на час відкриття спадщини, вона спільно проживала з матір`ю. Таким чином, заявник просить суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що вона постійно проживала з матір`ю [PERSON] , яка померла [INFO] , на день її смерті - [INFO] . Ухвалою суду від 23.01.2025 заяву прийнято, відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду у відкритому судовому засіданні за правилами окремого провадження. У судове засідання заявник не з`явилася, хоча повідомлялася судом про час, дату та місце проведення розгляду справи у встановленому законом порядку. 20.02.2025 заявник подала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі. Заявлені вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. У судове засідання представник заінтересованої особи не з`явився, хоча повідомлявся судом про час, дату та місце проведення розгляду справи у встановленому законом порядку. У матеріалах справи наявна письмова заява представника Черкаської міської ради за довіреністю - Птуха В.І. від 19.02.2025 про розгляд справи без її участі. При вирішенні справи покладалася на розсуд суду. Враховуючи думку учасників справи, вивчивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження, суд встановив наступні обставини та відповідні правовідносини. У судовому засіданні встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [INFO] народилася [PERSON] , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 19.09.1969. У графі «батьки» зазначено: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с. 4). Реєстрація місця проживання [PERSON] , [INFO] , здійснена за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідною відміткою у її паспорті громадянина України серії [NUMBER] від 19.01.2001 (а.с. 3). Крім того, факт реєстрації [PERSON] , [INFO] , за вказаною вище адресою підтверджується витягом з реєстру територіальної громади № 2024/015340403 від 27.12.2024 (а.с. 9). Як вбачається з довідки № 21-03/73965 від 27.12.2024, виданої Департаментом «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані дві особи: [PERSON] , [INFO] (з 06.08.2008 по теперішній час), [PERSON] , [INFO] (з 06.08.2008 по теперішній час) (а.с. 10). [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 12.03.2024, актовий запис № 739. Місце смерті: місто Черкаси Черкаської області (а.с. 5). Відповідно до талону-повідомлення єдиного обліку № 12798 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію, в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» зареєстровано заяву (повідомлення) [PERSON] за № 12798 про те, що 10.03.2024 о 13 год. 04 хв., за адресою: [ADDRESS] , померла її мати - [PERSON] , [INFO] , у віці 84 роки (а.с. 12). Реєстрація місця проживання [PERSON] , [INFO] , здійснена за адресою: [ADDRESS] з 28.10.1994, що підтверджується відповідною відміткою у її паспорті громадянина України серії [NUMBER] від 17.04.2001 (а.с. 6). Після смерті [PERSON] , [INFO] , відкрилася спадщина, зокрема у вигляді банківського вкладу в АТ «Комінбанк». Так, судом встановлено, що 22.01.2024 між АТ «Комінбанк» та [PERSON] укладено договір банківського вкладу «Максимальний дохід» № 12224/1124333/8700. У розділі 3 означеного договору «Реквізити та підписи сторін» вказано адресу реєстрації та фактичного проживання вкладника [PERSON] : [ADDRESS] (а.с. 7, 8). Водночас, як вбачається з акту опитування сусідів № 3075 від 30.12.2024, затвердженого заступником директора департаменту-начальником управління соціальної допомоги та компенсаційних виплат департаменту соціальної політики Бінусовою К., - громадянка [PERSON] , [INFO] , постійно проживала за адресою: [ADDRESS] , з 2008 року до дня своєї смерті - [INFO] , разом з донькою - [PERSON] , [INFO] (а.с. 11). Разом з тим, як вказує заявник, звернувшись у січні 2025 року до Третьої черкаської державної нотаріальної контори, з метою оформити спадкові права на банківський вклад померлої матері [PERSON] , яка померла [INFO] , нотаріусом винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину № 26/02-31 від 20.01.2025. З означеної постанови вбачається, що для прийняття спадщини необхідно було подавати заяву про прийняття спадщини до шести місяців з дня смерті [PERSON] , тобто до [INFO] . Оскільки, [PERSON] не було подано такої заяви, то вона вважається такою, що не прийняла спадщину. Крім того, оскільки на момент смерті [PERSON] , - [PERSON] не проживала разом з померлою за однією адресою, то вважається такою, що вчасно спадщину не прийняла (а.с. 13). За інформацією, яка надана завідувачем Третьої черкаської державної нотаріальної контори Вороною І. від 03.03.2025 № 196/01-09, відповідно до даних Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , заведена спадкова справа № 73485822 (6/2025), яка заведена на підставі заяви [PERSON] від 07.01.2025. У своїй заяві від 07.01.2025 [PERSON] вказала, що [INFO] померла її мати - [PERSON] , [INFO] , яка на момент смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . На день смерті спадкодавця залишилася спадщина, а саме: права на грошові заощадження з належними відсотками та компенсаціями, що знаходяться в АТ «Комінбанк», яке вона - [PERSON] , на протязі шести місяців з дня смерті прийняла, оскільки проживала фактично з померлою до дня її смерті за однією адресою: [ADDRESS] , а тому просить видати свідоцтво про право на спадщину на її ім`я. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 1 ст. 293 ЦПК України). Частиною другою вказаної статті визначено перелік справ, які розглядаються судом в порядку окремого провадження. Таким чином, факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У заяві про встановлення факту, що має юридичне значення повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт. Крім того, до заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів (ст. 318 ЦПК України). За приписами частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Варто зазначити, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є. Правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 23.04.2020 у справі № 686/8440/16ц. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03.06.1999 №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Для набуття права на спадкування за законом на підставі ст. 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частинами першою та другою ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. На підставі частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України). У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам надано роз`яснення, що будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Даною статтею унормовано, що у випадку, коли особа постійно не проживає із спадкодавцем, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є подана нотаріусу заява. Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Суд зауважує на тому, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України висвітлений у постановах Верховного Суду: від 21.10.2020 у справі № 569/15147/17; від 18.11.2020 у справі № 523/19010/15-ц; від 02.04.2021у справі № 191/1808/19; від 28.04.2021 у справі № 204/2707/19. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до означених правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Заявник, звертаючись до суду з цією заявою, вказувала, що вона не була зареєстрована разом зі спадкодавцем за однією адресою, проте до дня її смерті, остання мешкала, начебто, разом із нею (заявником) за адресою реєстрації заявника: [ADDRESS] . Між тим, ці твердження, як і дані акту опитування сусідів від 30.12.2024, не знайшли свого підтвердження, а навпаки, спростовуються іншими дослідженими під час розгляду справи доказами: інформацією про місце реєстрації та фактичного проживання [PERSON] , які нею ж були вказані у банківській установі незадовго до дня смерті - 22.01.2024 у договорі банківського вкладу та відомостями, які безпосередньо [PERSON] вказала нотаріусу у заяві №7 від 07.01.2025, зокрема, про те, що вона фактично проживала із своєю матір`ю за однією адресою: [ADDRESS] , тобто адресою реєстрації та проживання не заявника, а [PERSON] . Тобто, мають місце два взаємовиключні твердження заявника, про що нею особисто надано суду відповідні письмові докази, щодо її місця проживання разом зі спадкодавцем на день смерті останньої. Крім того, на думку суду, талон-повідомлення єдиного обліку № 12798 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію, в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» за № 12798 про те, що [INFO] за адресою: [ADDRESS] померла [PERSON] , - не є належним та допустимим доказом вважати, що спадкоємець фактично і постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Згідно із частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Слід зазначити, що в нормах цивільного процесуального права сформульоване правило допустимості засобів доказування - вимоги до форми, в якій втілюється інформація, що надалі буде вважатися доказом. Допустимість може розглядатися в широкому сенсі та у вузькому. В першому випадку йдеться про те, що повинна дотримуватися вимога про отримання інформації лише з визначених у законі засобів доказування та з дотриманням установленого порядку. Зокрема, у ч. 1 ст. 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, одержані з порушенням встановленого законом порядку. Якщо розглядати допустимість у вузькому сенсі, то йдеться про використання лише певних засобів доказування з числа передбачених законом (позитивна допустимість) або неможливість використання певних засобів доказів (негативна допустимість). Зокрема, ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими. Таким чином, враховуючи принцип достовірності та достатності доказів, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Вказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, які висвітлені у постанові від 02.11.2021 у справі № 753/11869/18 (провадження № 61-9894св21). Згідно із ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі викладеного вище,

Outcome: dismissed