Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

14 грудня 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому, враховуючи уточнення позовних вимог, просила розірвати шлюб між нею та [PERSON] , зареєстрований 14 червня 1996 року Караваєвською сільською адміністрацією Костромського району Костромської області, актовий запис № 22, та стягувати з відповідача на її користь аліменти на сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі частки його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову зазначала, що 14 червня 1996 року вона та [PERSON] уклали шлюб. Від цього шлюбу вони мають сина [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя подружжя не склалося. Відповідач залишив сім`ю та пішов до іншої жінки. Будь-які спроби примиритися бажаних результатів не дали. Із липня 2019 року сторони шлюбних відноси не підтримують, спільного господарства не ведуть, проживають окремо. Збереження шлюбу є неможливим та суперечить її інтересам. Після припинення шлюбних відносин їхній син [PERSON] залишився проживати разом із матір`ю та перебуває на її утриманні. Їхньому сину повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Такий рівень життя вона самостійно забезпечити дитині не може, тому батько, який є здоровим та працездатним, може сплачувати на її користь аліменти на сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі частки його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала повністю, просила суд позов задовольнити, розірвати шлюб між сторонами та стягувати із відповідача на її користь аліменти на сина [PERSON] у розмірі частки його заробітку (доходу). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання, у якому вказував на те, що не заперечує проти розірвання шлюбу сторін та стягнення з нього на користь позивача [PERSON] аліментів на сина в розмірі частки від його доходу. Також зазначав, що на наразі він тимчасово не працює, тому просив суд визначити розмір аліментів на дитину у фіксованій сумі відповідно до прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, згоден сплачувати аліменти в розмірі 25 % від його офіційного доходу, що фактично свідчить про визнання відповідачем позову. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, враховуючи, що визнання відповідачем позову закону не суперечить, прав, свобод чи інтересів інших осіб не порушує, суд вважає можливим ухвалити рішення про задоволення позову з наступних підстав. За змістом ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що 14 червня 1996 року громадянин України [PERSON] та громадянка Російської Федерації [PERSON] , уклали шлюб, який зареєстрований Караваєвською сільською адміністрацією Костромського району Костромської області, актовий запис № 22. Після реєстрації шлюбу присвоєно прізвище: чоловіку - [PERSON] , дружині - [PERSON] . 15 листопада 2002 року [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] , про що Відділом запису актів громадянського стану адміністрації муніципальної освіти міста Нерехти Нерехтського району Костромської області складено актовий запис № 8. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , який народився [INFO] у місті Бровари Київської області та проживає разом із матір`ю. Із липня 2019 року сторони шлюбних відносин не підтримують, спільне господарств не ведуть, проживають вони окремо, примиритися не бажають. Їхній шлюб існує лише формально. За змістом ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. У ч. ч. 1, 2 ст. 28 ЦПК України передбачено, що позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. Позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них. Відповідно до ч. 1 ст. 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Згідно із ч. 1 ст. 58 Закону України "Про міжнародне приватне право" від 23 червня 2005 року № 2709-IV шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. У ч. 1 ст. 60 Закону України "Про міжнародне приватне право" від 23 червня 2005 року № 2709-IV визначено, що правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. За змістом п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 76 вказаного Закону суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача; якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні. 10 травня 2024 року позивачу видано посвідку на постійне місце проживання в Україні. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 77 зазначеного вище Закону підсудність судам України є виключною у таких справах з іноземним елементом, якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні. За відомостями що надійшли до суду з Єдиного державного демографічного реєстру, зареєстрованим місцем проживання відповідача [PERSON] , [INFO] , є така адреса: [ADDRESS] . Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади № 2024/005988879 від 22 травня 2024 року місце проживання позивача [PERSON] з 02 грудня 2004 року зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . За змістом ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 22 листопада 1984 року кожен із подружжя має рівні цивільні права та обов`язки у відносинах між собою і зі своїми дітьми, а також щодо одруження, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. У ч. 2 ст. 1 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки. Згідно із ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За змістом ч. 1 ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 21, ч. 1 ст. 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. За змістом ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснив, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Верховний Суд у постанові від 08 листопада 2018 року у справі № 569/458/18 зазначив, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Позивач [PERSON] наполягає на розірванні шлюбу сторін, оскільки подальше його збереження та спільне проживання з відповідачем суперечить її інтересам. Також стверджує, що відповідач [PERSON] не виконує належним чином своїх батьківських обов`язків щодо утримання їхнього малолітнього сина, який проживає разом із матір`ю. Відповідач [PERSON] подав до суду заяву, у якій позов визнав, проти розірвання шлюбу та стягнення із нього на користь позивача [PERSON] аліментів на сина [PERSON] у розмірі частки (25 %) його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття не заперечував. З`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховуючи, що з липня 2019 року сторони подружніх відносин не підтримують, спільного господарства вони не ведуть, проживають окремо, суд дійшов висновку, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] підлягає розірванню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам сторін. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки чи інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У ч. 2 ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України закріплено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (ч. 1 ст. 141 СК України). Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року № 2402-III встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У ч. 2 ст. 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За змістом ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач [PERSON] належним чином батьківських обов`язків не виконує, проти задоволення позову не заперечував, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню і в частині вимог про стягнення аліментів на сина [PERSON] у розмірі частки його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Згідно із ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" у справах про стягнення аліментів позивачі від сплати судового збору звільняються. За змістом ч. ч. 1, 6 ст. 141, ч. 1 ст. 142 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за подачу до суду позову про стягнення аліментів, відповідач [PERSON] до початку розгляду справи по суті визнав позов про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, суд вважає, що позивачу [PERSON] відповідно до вимог ст. ст. 141, 142 ЦПК України із державного бюджету підлягає поверненню 50 % сплаченого нею згідно із квитанцією АТ "Укрпошта" платіж № 1424322815 від 14 грудня 2024 року судового збору за вимогу про розірвання шлюбу в розмірі 605 грн. 60 коп., така ж сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Також з відповідача [PERSON] у дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 50 % визначеної законом ставки судового збору в сумі 605 грн. 60 коп. за вимогу про стягнення аліментів на дитину. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved