Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

І. Позиція сторін у справі у січні 2025 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд визнати недійсним договір (серія та номер: 2167, виданий 18.08.1999 року) купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Донською Т.О. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем 30.12.2022 при зверненні із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень для проведення державної реєстрації права власності на квартиру, державним реєстратором прав на нерухоме майно [PERSON] . Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) були встановлені наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, а саме 10.10.2016 право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Таким чином, щодо одного і того самого об?єкту нерухомості, а саме квартири [ADDRESS] , двічі здійснювались дії щодо переходу права власності, які мають взаємовиключний характер, а саме: шляхом видачі Свідоцтва про право власності за № 3337 від 19.06.1999 на ім?я [PERSON] , яке нібито стало підставою для укладення оспорюваного договору купівлі-продажу; шляхом видачі Свідоцтво про право власності за № 131 від 27.12.2022 на ім?я [PERSON] (на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Однак, серед матеріалів реєстраційної справи міститься копія договору від 18.08.1999 купівлі-продажу зазначеної квартири, укладеного між громадянином [PERSON] (продавець) та громадянином [PERSON] та відповідно до п. 2 договору «квартира, що відчужується, належить «ПРОДАВЦЮ» на підставі свідоцтва про право власності за №3337 від 19.06.1999». Проте, копії свідоцтва про право власності за №3337 від 19.06.1999 матеріали реєстраційної справи не містять. У свою чергу, листом №056-5515 від 07.10.2024 Департаменту будівництва та житлового забезпечення КМДА повідомлено, що свідоцтво про право власності від 19.06.1999 за №3337 на квартиру [ADDRESS] , на ім?я [PERSON] не видавалось. Крім того, за інформацією, наданою КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» реєстрація права власності на об?єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , за даними реєстрових книг, відсутня. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2025, визначено головуючого - суддю Ул`яновську О.В. (а.с. 83-84). Ухвалою судді від 22.01.2025 відкрито провадження по справі у порядку загального позовного провадження (а.с. 85-86). Ухвалою суду від 25.02.2025 підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду (а.с. 120). Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечив. Відповідач у судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив. Треті особи у судове засідання не з`явилися, про слухання справи повідомлені належним чином, причини неявки суд не повідомили. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, що відповідає ст. 280 ЦПК України. ІІІ. Фактичні обставини справи судом встановлено, що 07.10.2022 відповідно до розпорядження №433 Святошинської РДА в місті Києві про внесення змін у договір найму жилого приміщення за адресою: [ADDRESS] , укладено договір найму з [PERSON] у зв`язку із смертю наймача [PERSON] (а.с.43). 06.12.2022 [PERSON] подано заяву Керівнику органу приватизації Святошинського району м. Києва про оформлення передачі у приватну власність квартири на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с. 32). Згідно розпорядження органу приватизації Святошинської РДА в місті Києві №131 від 27.12.2022 [PERSON] передано у приватну власність квартиру за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується свідоцтвом про право власності № 131 від 27.12.2022 (а.с. 30, 27). Як вбачається з рішення про відмову у державні реєстрації прав та їх обтяжень №66031525 від 05.01.2023 державного реєстратора прав на нерухоме майно Канівець Л.М. у державні реєстрації права власності приватної квартири [ADDRESS] , [PERSON] , яка діє як законний представник [PERSON] , відмовлено, оскільки згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на квартиру зареєстровано за іншою фізичною особою (а.с. 49). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №347597770 від 22.09.2024, містяться відомості, 10.10.2016 року право власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1050710380386) зареєстровано за [PERSON] ; державний реєстратор: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мазурчук Вадим Вікторович; підстава державної реєстрації: договір купівлі-продажу квартири, серія та номер: 2167, виданий 18.08.1999 року, видавник: Донська Т.О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу; підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31795822 від 10.10.2016 року, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мазурчук Вадим Вікторович (а.с. 47-48). 18.08.1999 між громадянином [PERSON] (продавець) та громадянином [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Донською Т.О. та зареєстрованого в реєстрі за №2167 (а.с. 79-80). Відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №31795822 від 10.10.2016 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мазурчука Вадима Вікторовича, проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за суб`єктом: [PERSON] (а.с. 67). Згідно відповіді Святошинської РДА у м. Києві №107-3912 від 30.05.2024 у Святошинській районній в місті Києві державній адміністрації відсутні будь-які відомості щодо видачі свідоцтва про право власності від 19.06.1999 за №3337 за адресою: [ADDRESS] , на ім?я [PERSON] (а.с. 54). Листом №056-5515 від 07.10.2024 Департаменту будівництва та житлового забезпечення КМДА повідомлено, що свідоцтво про право власності від 19.06.1999 за №3337 на квартиру [ADDRESS] , на ім?я [PERSON] не видавалось. За інформацією, наданою КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» реєстрація права власності на об?єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , за даними реєстрових книг, відсутня. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду частиною 1 статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Так, відповідно до положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності надувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право власності є непорушним. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, зокрема договори та інші правочини. Статтею 655 ЦК України визначено, шо за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. В силу ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник розпоряджається, користується та володіє своїм майном на власний розсуд. За ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття не встановлена судом. Зазначеною нормою закріплено презумпцію законності набуття права власності, тобто право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або якщо незаконність набуття права власності встановлена рішенням суду, а також встановлено відкритість переліку підстав набуття права власності з обмеженням їх виключно тими, що прямо передбачені в законодавстві. Судом встановлено, що матеріали реєстраційної справи не містять копії свідоцтва про право власності за № 3337 від 19.06.1999, відсутні будь-які відомості щодо видачі такого свідоцтва на ім`я [PERSON] . Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п?ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним с правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У постанові Великої Палати Верховного Суду. Тлумачення ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є не лише наявність відповідних підстав для оспорення правочину, але й встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як правило, той чи інший спосіб захисту спрямований на відновлення порушених цивільних прав та (або) інтересів. При визнанні правочину недійсним потреба встановлення порушених цивільних прав та інтересів залежить від того, чи виконаний недійсний правочин. Тому якщо він виконаний (або виконується), то слід встановлювати порушені права і (або) інтереси. У ситуації, яка розглядається, коли правочин не виконаний, визнання правочину недійсним, по суті, буде мати превентивний характер, спрямований на недопущення порушення цивільних прав і (або) інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 18.08.1998 відповідають вимогам закону та підлягають задоволенню. V. Розподіл судових витрат відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За загальним правилом судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до п. 31 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у справах про визнання правочину недійсним без застосування наслідків недійсності судовий збір сплачується як із немайнового спору. У справах про застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину судовий збір сплачується залежно від вартості відшукуваного майна, щодо якого заявляються вимоги. У справах про визнання правочину недійсним із застосуванням наслідків недійсності судовий збір сплачується за загальною сумою всіх вимог. Згідно наданого позивачем звіту про оцінку майна від від 21.08.2023, ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 1196525 грн., а тому сума судового збору складає 11965 грн 25 коп. Враховуючи, що позивачем при зверненні до суду не було сплачено судовий збір, внаслідок чого з позивача необхідно стягнути суму судового збору в дохід держави розмірі 11965 грн 25 коп. При цьому, зважаючи на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з відповідача на користь позивача відповідно до положень ст. 141 ЦПК України підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 11965 грн 25 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved