Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» 14.10.2024 звернулось до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про стягнення 3% річних за кредитним договором у сумі 414 005,78 гривень, судового збору у сумі 6650,10 гривень та витрат на правничу допомогу у сумі 30 000 гривень. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 11 квітня 2008 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») укладений Договір про надання споживчого кредиту № 11332773000 (при застосуванні ануїтетної схеми погашення), відповідно до умов якого, відповідачці банк зобов`язався надати кредит в іноземній валюті в сумі 100 000,00 доларів США, яка дорівнює еквіваленту 505 000, 00 гривень на придбання 5-ти кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . У свою чергу згідно з умовами вказаного Договору позичальник зобов`язувався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетної платежів в порядку і на умовах , визначених цим Договором. 08.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, який 08.12.2011 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу і зареєстрований у реєстрі за № 29492950, відповідно до п.2.3 права вимоги за кредитами переходять від продавця до покупця, та, з урахуванням інших зобов`язань продавця та покупця, викладених в цьому договорі, зобов`язання продавця передати права вимоги за кредитами покупцеві є виконаним з моменту підписання продавцем та покупцем Акту приймання-передачі прав вимоги за кредитами у дату закриття. У подальшому між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» укладений Договір про відступлення прав вимоги № 2303/К/1, який 02.09.2020 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу і зареєстрований у реєстрі за № 1609, відповідно до умов якого Первісний кредитор передає та відступає Новому кредитору всю сукупність прав, належних Первісному кредитору за Договорами забезпечення, включаючи, але не обмежуючись, право звернення на стягнення на предмет обтяження іпотекою та отримання задоволення своїх вимог за рахунок вартості предмета обтяження іпотекою та право вимагати сплати сум, передбачених статтею 625 ЦК України - 3% річних. Таким чином позивач стверджує, що до нього перейшло право вимоги щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором від 11.04.2008 № 1133273000 у розмірі 9 151 484,52 грн. За вказаним Договором відступлення прав вимоги основна сума боргу відповідачки за фінансовим кредитом (тіло кредиту) складає 2 744 789,71 грн. У зв`язку з чим 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, нараховані за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 складають 414 005,78 грн, про стягнення яких позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 24.10.2024 відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити. Відповідачка у судові засідання, призначені на 27.11.2024, 24.12.2024, 27.01.2025, 24.02.2025 та 05.03.2025 не з`явилась, про дату, час і місце неодноразово повідомлялась, у тому числі шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада». Рекомендовані відправлення про вручення поштового відправлення, скеровані за зареєстрованим місцем проживання відповідачки, повернулись на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що є належним повідомленням. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до положень статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частини перша - третя, п`ята, шоста статті 203 ЦК України). Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України). Таким чином, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу. Наведене відповідає позиції Верховного Суду України, сформованій у справі №752/8842/14-ц від 05.07.2017. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Зокрема, встановивши те, що оспорюваний правочин або інші правовідносини не порушують прав і законних інтересів позивача, суд не повинен вдаватися до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності ідентифікуючих ознак, оскільки вказане є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові. Таку правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №910/15262/18, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19, від 16.10.2020 у справі №910/12787/17. Суд встановив, що 11 квітня 2008 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») укладений Договір про надання споживчого кредиту № 11332773000 (при застосуванні ануїтетної схеми погашення), відповідно до умов якого, відповідачці банк зобов`язався надати кредит в іноземній валюті в сумі 100 000,00 доларів США, яка дорівнює еквіваленту 505 000,00 гривень на придбання 5-ти кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . У свою чергу згідно з умовами вказаного Договору позичальник зобов`язувався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ауїтетних платежів в порядку і на умовах , визначених цим Договором. Відповідно до п. 1.5 Договору кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника № [NUMBER] у банку для подальшого використання за цільовим призначенням. Відповідно до п. 1.3.1 Договору за використання кредитних коштів у межах строку кредитування процентна ставка встановлюється у розмірі 11,8% річних. Згідно з п. 1.2.2 Договору позичальник має повернути кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 11 квітня 2029 року. Позивач стверджує, що 08.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, який 08.12.2011 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу і зареєстрований у реєстрі за № 29492950, відповідно до п.2.3 права вимоги за кредитами переходять від продавця до покупця, та, з урахуванням інших зобов`язань продавця та покупця, викладених в цьому договорі, зобов`язання продавця передати права вимоги за кредитами покупцеві є виконаним з моменту підписання продавцем та покупцем Акту приймання-передачі прав вимоги за кредитами у дату закриття. У подальшому, 02.09.2020, між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» укладений Договір про відступлення прав вимоги № 2303/К/1, який 02.09.2020 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу і зареєстрований у реєстрі за № 1609, відповідно до умов якого Первісний кредитор передає та відступає Новому кредитору всю сукупність прав, належних Первісному кредитору за Договорами забезпечення, включаючи, але не обмежуючись, право звернення на стягнення на предмет обтяження іпотекою та отримання задоволення своїх вимог за рахунок вартості предмета обтяження іпотекою та право вимагати сплати сум, передбачених статтею 625 ЦК України - 3% річних. Згідно з долученим позивачем додатком до вказаного Договору відступлення прав вимоги від 02.09.2020в одній з граф, назви яких відсутні, однак як зазначає у позовній заяві позивач, основна сума боргу відповідачки за фінансовим кредитом (тіло кредиту) складає 2 744 789,71 грн. На підтвердження розміру нарахованих за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у сумі 414 005,78 грн позивач надав Розрахунок 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України, у якому однією строчкою зазначені період розрахунку, заборгованість за тілом кредиту (2744789,71 грн), дні прострочки (1810) та розмір нарахованих 3% річних (414 005,78 грн). Суд звертає увагу, що обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 2 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Як зазначає позивач, 08.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, який 08.12.2011 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу і зареєстрований у реєстрі за № 29492950, відповідно до п.2.3 права вимоги за кредитами переходять від продавця до покупця, та, з урахуванням інших зобов`язань продавця та покупця, викладених в цьому договорі, зобов`язання продавця передати права вимоги за кредитами покупцеві є виконаним з моменту підписання продавцем та покупцем Акту приймання-передачі прав вимоги за кредитами у дату закриття. Водночас вказаний договір позивачем не надається, в матеріалах справи відсутній. Також на підтвердження фактичної передачі прав вимоги Акт приймання-передачі стороною не наданий, що позбавляє суд переконатись у вчиненні вказаного правочину та у дійсності переходу права вимоги за кредитним договором, укладеним з відповідачкою, від первісного кредитора до ПАТ «Дельта Банк». Викликає зауважень наданий позивачем як додаток до Договору про відступлення прав вимоги № 2303/К/1 від 02.09.2020 документ, який складається з однієї сторінки, та містить певний перелік кредитних договорів, серед яких вказаний кредитний договір, укладений з [PERSON] . З вказаного аркушу паперу неможливо встановити чого саме стосується вказана у таблиці інформація, оскільки відсутні інші аркуші документа, які могли містити назву таких граф. Вказаний аркуш паперу є складовою документа, який суду в повному обсязі не наданий, не містить жодних реквізитів, за допомогою яких можливо встановити його приналежність. В постанові від 18.10.2023 у справі №905/306/17 Верховний Суд дійшов висновку, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 року у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 року у справі №5026/886/2012). Отже, ураховуючи встановлені обставини та досліджені докази, суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами факт переходу права вимоги відносно [PERSON] від первісного кредитора до ПАТ «Дельта Банк», а від ПАТ «Дельта Банк» до позивача. Окрім цього, позивачем не надано доказів на підтвердження отримання [PERSON] кредитних коштів; не надано розрахунку заборгованості [PERSON] за кредитним договором, здійсненого первісним кредитором Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (ПАТ «УкрСиббанк») на момент укладання з ПАТ «Дельта Банк» Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011. Відсутність вказаних доказів, а також інформації, підтвердженої первинними бухгалтерськими документами (у тому числі виписками за банківського рахунку відповідачки), унеможливлює встановити дійсність розміру заборгованості відповідачки, а також перевірити правильність розрахунку 3% річних. Суд наголошує, що за правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 01 листопада 2023 року у справі № 462/2056/20 засадничі принципи цивільного судочинства змагальність та диспозитивність покладають на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20). Розглядаючи справу в межах доводів та поданих доказів, суд дійшов висновку про недоведеність порушення відповідачем прав позивача, які б підлягали судовому захисту. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з врахуванням досліджених обставин справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed