Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-11 00:00:00

Керівник Золотоніської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: Приватне підприємство "Агроспецпроект", про примусове припинення права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за результатами вивчення матеріалів щодо захисту інтересів держави у сфері земельних відносин Золотоніською окружною прокуратурою встановлено, що у приватній власності особи без громадянства [PERSON] перебуває земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею 3,3545 га. [PERSON] (на той час [PERSON] ) будучи особою без громадянства, на підставі рішення Малобурімської сільської ради від 03.07.2002 №2-8 отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7125186000:02:000:0685 площею 3,3545 га, що розташована в адміністративних межах Малобурімської сільської ради. Разом з цим, [PERSON] являється особою без громадянства, що підтверджується довідкою особи без громадянства, виданою Чорнобаївським РВ УДМС в Черкаській області №131-594 від 18.05.2017. Крім того, згідно з інформацією Державної міграційної служби України від №6.1-8607/6-24 від 07.08.2024 [PERSON] паспортом громадянки України не документована. Враховуючи те, що [PERSON] отриману у власність земельну ділянку впродовж встановленого законодавством річного строку добровільно не відчужила, земельна ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Спірна земельна ділянка перебуває у оренді ПП «Агроспецпроект». Щодо підстав для представництва прокуратурою інтересів держави зазначає, що Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області є уповноваженим органом щодо здійснення державного нагляду (контролю) в частині дотримання вимог земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності та в даному випадку, з урахуванням ч. ч. 2, 4 ст. 145 ЗК України, наділений повноваженнями на звернення до суду із позовом про конфіскацію земельної ділянки. Золотоніська окружна прокуратура зверталась до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області з листом від 07.08.2023 № 51/2-2290 вих-24 з вимогою про надання інформації щодо вжитих заходів щодо припинення права власності [PERSON] на земельну ділянку в судовому порядку. Згідно з інформацією Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 13.08.2024 №10-23-0.62-5000/2-24 ним самостійно заходи представницького характеру щодо конфіскації земельної ділянки не вживалися у зв`язку з відсутністю коштів на сплату судового збору. Вказує, що указана причина невжиття відповідних заходів реагування не є поважною та свідчить про бездіяльність уповноваженого на захист інтересів держави органу та є підставою для подачі позову прокуратурою. На підставі наведеного, позивач просив суд постановити рішення, яким припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку за кадастровим номером 7125186000:02:000:0685 площею 3,3545 га, за цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в адміністративних межах Чорнобаївської селищної ради Черкаської області шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області. Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 26 вересня 2024 року відкрито провадження у справі, вирішено проводити її розгляд у порядку загального позовного провадження. Від представника Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області надійшли письмові пояснення. Зазначає, що за відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку. Вказану земельну ділянку передано в оренду ПП "Агроспецпроект" до 31.12.2037. Оскільки [PERSON] являється особою без громадянства, та добровільно упродовж встановленого законодавством річного строку земельну ділянку не відчужила, земельна ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. У судовому засіданні прокурор Походенко В.В. позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити їх з підстав, зазначених у позовній заяві. У судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечила проти позову. Пояснила, що отримала паспорт у місті, де народилася, у Латвії. При розпаді СРСР її сестра з чоловіком переїхали до України. Вона переїхала з ними у 1991 році. Потім вона у 1992 році поверталася до Латвії, виписалась з місця реєстрації і відразу ж повернулась. По поверненню зареєструвалась у жовтні 1992 року в с. Мала Бурімка. У неї був паспорт громадянина СРСР, і після реєстрації в цьому паспорті їй поставили штамп громадянина України. В с. Мала Бурімка з 1993 року по 1998 рік працювала в колгоспі. Через це їй видали пай. З [PERSON] одружилася у 1997 році. У 1997 році вона народила першу дочку, у 1999 році - другу дочку. Кілька разів була судимою, у неї забирали паспорт. Її паспорт забрав дільничний, одночасно з чоловіковим. Потім вона потрапила до в`язниці, відбувала покарання в колонії з 2006 року по 2010 рік. Коли її звільнили, паспорт СРСР втратився. Вона свого паспорта більше не бачила. Чоловіковий знайшли через 8 років. А її паспорт не знайшовся. По виходу з колонії їй надали довідку про звільнення. До 2017 року вона зверталась для оформлення паспорта. Але для цього потрібно було збирати багато документів. Зокрема, їй сказали, що потрібно надати довідку з посольства Латвії на підтвердження того, що вона не громадянка Латвії. Але в неї не було коштів їхати до Києва. Потім їй сказали, що якщо вона не поїде, то через 5 років має прийти і їй дадуть громадянство України. У 2017 році звернулась до міграційної служби для оформлення паспорта. Але їй дали не паспорт, а тільки дозвіл на проживання. Паспорт вона не оформила до цього часу. У 2024 році по новому зібрані і подані всі документи щодо громадянства. Вона вважає себе громадянкою України з моменту, коли приїхала, оскільки живе в Україні дуже давно. Представник відповідача адвокат Бочаров О.М. в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог. Пояснив, що вони вважають [PERSON] - громадянкою України. Вона приїхала в Україну у грудні 1991 року на постійне проживання. Про це є довідка сільської ради. Вона працювала в колгоспі, одружилась, народила дітей, притягувалась до кримінальної відповідальності. Тобто проживала на території України постійно. У вироках судів вказується, що вона громадянка України. У довідці про звільнення з місця позбавлення волі теж зазначено, що вона громадянка України. Сторона відповідача вважає, що [PERSON] є громадянкою України на підставі п. 3 ст. 3 Закону України "Про громадянство України". Копію паспорта громадянина України вона втратила. Але інших доказів достатньо. Так склалося, що вона вчасно не зайнялась питанням отримання паспорта. У зв`язку з вищевказаним, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову прокуратури. Крім того, просив суд відреагувати шляхом постановлення окремої ухвали щодо факту надання прокуратурою до матеріалів справи підробленого документа - свідоцтва про одруження 11.08.2003 [PERSON] . Представник Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області в судове засідання не з`явився. В письмових поясненнях підтримав позов прокуратури, просив його задовольнити, розгляд здійснювати без участі представника Головного управління. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ПП «Агроспецпроект», \~належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, заяви, клопотання до суду не направив. Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Виходячи з приписів ст.ст.\~43,\~223,\~280 ЦПК України, суд постановив слухати справу за відсутності осіб, які не з`явились. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, встановив наступні обставини та дійшов до таких висновків. Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 09.11.2017 (а.с. 11-12) земельна ділянка площею 3,3545 га, кадастровий номер 7125186000:02:000:0685 на праві приватної власності належить [PERSON] . За Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 389360724 від 02.08.2024, [PERSON] , яка не є громадянином України, являється власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 7125186000:02:000:0685, площею 3,3545 га (а.с. 13-14). Державну реєстрацію права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку підтверджує також Державний акт на право приватної власності на землю серії ІV ЧР №052417. В ньому зазначено, що його видано громадянину України - [PERSON] (а.с. 17). Судом встановлено, що право власності [PERSON] набуте на цю земельну ділянку на підставі рішення Малобурімської сільської ради народних депутатів від 03 липня 2002 року №2-8. Згідно з довідкою, виданою Чорнобаївським районним сектором Управління державної міграційної служби України в Черкаській області №131-594 від 18.05.2017 [PERSON] , уродженка м. Цесіс Латвійської Республіки, яка проживає за адресою: [ADDRESS] , її особа встановлена, але належність до громадянства будь-якої іноземної держави не встановлено (а.с. 15). За наявними в ДМС даними, інформацію щодо оформлення паспорта громадянина України на ім`я [PERSON] , [INFO] не встановлено (відповідь на запит прокуратури від Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації від 07.08.2024, а.с. 26). 14 червня 2016 року між [PERSON] та ПП «Агроспецпроект» укладено договір оренди землі, додаткову угоду про зміну і доповнення договору оренди землі. Відповідно до них [PERSON] надала ПП «Агроспецпроект» в оренду земельну ділянку площею 3,35 га, строком на 11 років, строк оренди - до 31.12.2037 (копія договору та угоди, а.с. 19-23, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, а.с. 57-58). Стороною відповідача до матеріалів справи долучено такі докази: - копію свідоцтва про народження [PERSON] (народилась в м. Цесіс Латвійської РСР) (а.с. 104); - копії свідоцтва про шлюб (первинне та повторне), відповідно до яких [PERSON] та [PERSON] 11 серпня 1998 року зареєстрували шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] (а.с. 105, 126); - копію свідоцтва про народження дочок [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , яка народилась в с. Мала Бурімка Чорнобаївського району Черкаської області, та [PERSON] , [INFO] , яка народилась в с. Лящівка Чорнобаївського району Черкаської області (а.с. 106); - копію виписки з домової книги Малобурімської сільської ради, в якій зазначено, що [PERSON] приїхала на постійне місце проживання з Латвійської республіки Цесіського району м. Лієпа 19.10.1992, паспорт [NUMBER] , виданий Цесіським РВМ Латвійської 15.10.1991, прописана в с. Мала Бурімка 19.10.1992 (а.с. 107); - копію довідки виконавчого комітету Іркліївської сільської ради про те, що [PERSON] була зареєстрована на території села Лящівка Золотоніського (Чорнобаївського) району Черкаської області 15 грудня 1997 року на підставі паспорта [NUMBER] від 15 жовтня 1991 року, виданого Цесіським РВВС Латвійської республіки (а.с. 108); - копію архівної довідки від 13.11.2024, відповідно до якої у документах архівного фонду СТОВ "Малобурімське" с. Мала Бурімка Чорнобаївського району Черкаської області (колгосп ім. Карла Маркса, агрофірма "Малобурімська", СТОВ "Малобурімське") у книзі обліку трудового стажу і заробітку колгоспника та у книгах обліку розрахунків по оплаті праці за період з червня 1993 року по травень 1997 року є такі відомості про трудову діяльність [PERSON] (а.с. 109)4 - копію вироку Чорнобаївського районного суду від 19 грудня 2005 року, за яким [PERSON] визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 307 КК України (а.с. 110-115); - копію вироку Чорнобаївського районного суду від 19 грудня 2006 року, за яким [PERSON] визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України (а.с. 116-117); - копію ухвали Апеляційного суду Черкаської області від 27 лютого 2007 року, за якою апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення (а.с. 117-118); - копію довідки про звільнення [PERSON] з місця позбавлення волі (а.с. 119); - копію постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 31.01.2025, відповідно до якої [PERSON] відмовлено у посвідченні договору дарування земельної ділянки у зв`язку з відсутністю передбаченого чинним законодавства документа, що посвідчує особу (а.с. 120) Відповідно до п. 3 ч. 1, ч. 2 ст. 3 Закону України "Про громадянство України" громадянами України є: 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України. Представник відповідача стверджував, що [PERSON] на підставі п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про громадянство України" є громадянкою України. Разом з тим, стороною відповідача не надано доказів, що [PERSON] подавала заяву про оформлення належності до громадянства України, як вимагає вказана норма. Крім того, [PERSON] не підтвердила, що в її паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України". Тобто належність відповідачки до громадянства України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про громадянство України" не підтверджена достатніми доказами. Суд встановив, що прибувши на постійне місце проживання в Україну в 1992 році, [PERSON] до цього часу не вирішила питання з визначенням її громадянства, отриманням паспорта громадянина України. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звертаючись до суду з позовом про примусове припинення права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації, прокурор просив припинити право власності відповідача на спірну земельну ділянку шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, посилаючись на те, що відповідачка [PERSON] є особою без громадянства, а земельні ділянки сільськогосподарського призначення можуть належати лише громадянам України. Конституція України (стаття 13) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. За приписами ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено Земельним Кодексом України (далі - ЗК України). У відповідності до ч. ч. 1-3 ст. 1 ЗК України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЗК України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги). Частина 5 ст. 22 ЗК Україниу взаємозв`язку із ч.1 ст. 130 цього Кодексу передбачає, що набувати право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення можуть: а) громадяни України; б) юридичні особи України, створені і зареєстровані за законодавством України, учасниками (акціонерами, членами) яких є лише громадяни України та/або держава, та/або територіальні громади; в) територіальні громади; г) держава. Згідно зі ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Суб`єктами права приватної власності на землю відповідно до ст. 80 ЗК України визначено громадян України та юридичних осіб. Проте, з урахуванням змісту частини другої статті 81 та інших норм ЗК України суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства. Згідно ч. 3 ст. 81 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Отже, законною підставою отримання у власність особою без громадянства земельної ділянки сільськогосподарського призначення є прийняття спадщини. За змістом ч. 4 ст. 81 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Разом з тим слід зазначити, що статтею 145 цього Кодексу встановлено вимогу припинення права власності на земельну ділянку особи, якій земельна ділянка не може належати на праві власності. Так, відповідно до статті 145 Земельного кодексу України, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає примусовому відчуженню за рішенням суду. Особа, до якої переходить право власності на земельну ділянку і яка не може набути право власності на землю, має право отримати її в оренду. З викладеного випливає, що землі сільськогосподарського призначення на постійній основі можуть належати лише тільки громадянину України. Якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду (ч. 2 ст. 145 ЗК України). У відповідності до ч. 4 ст. 145 Земельного кодексу України конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. Статтею 153 Земельного кодексу України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Згідно положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18.09.2013 (справа № 6-92цс 13), основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», від 11.03.2003 «Новоселецький проти України», від 01.06.2006 «Федоренко проти України»). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обгрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Нормами Земельного кодексу України чітко визначена неможливість осіб без громадянства мати у власності земельні ділянки сільськогосподарського призначення та обов`язок припинити право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення шляхом її відчуження протягом року. Судом встановлено, що право власності особою без громадянства [PERSON] набуте на спірну земельну ділянку на підставі рішення Малобурімської сільської ради народних депутатів від 03 липня 2002 року №2-8. Вказане рішення сільської ради не скасоване, на сьогодні - чинне. Статтею 378 ЦК України передбачено, що право власності особи на земельну ділянку може бути припинено за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Відповідно до вимог п.п. «д, е» ч. 1 ст. 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є: конфіскація за рішенням суду: не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Примусове припинення прав на земельну ділянку у відповідності до п.п. «в» ч. 1 ст. 143 ЗК України здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки. Пунктом 10 ч. 1 ст. 346 ЦК України визначено конфіскацію як одну з підстав припинення права власності. Норма частини 5 ст. 41 Конституції України передбачає, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Частиною першої статті 348 ЦК України встановлено, що якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом. Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна, його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. Якщо майно не було продане, воно за рішенням суду передається у власність держави. У цьому разі колишньому власникові майна виплачується сума, визначена за рішенням суду. Отже, із наведеного слідує, що відповідачка з моменту отримання земельної ділянки протягом року мала б здійснити відчуження спірної земельної ділянки громадянину України, проте цього не зробила та передала спірну земельну ділянку в оренду ПП «Агроспецпроект». А відтак слід припинити право власності відповідача примусово шляхом конфіскації земельної ділянки на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області та продажу на земельних торгах з поверненням [PERSON] виручених коштів, із вирахуванням витрат, пов`язаних з її відчуженням. З урахуванням статті 348 ЦК України, відчуження спірної земельної ділянки без компенсації відповідачці вартості спірної земельної ділянки буде порушенням її права власності, оскільки законом передбачено саме припинення права власності зі збереженням права на отримання повного відшкодування вартості спірної земельної ділянки. Згідно з висновком Верховного Суду у постанові від 23.01.2018 у справі № 513/444/15-ц, якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. \~ \~ \~ \~Статтею 153 ЗК України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. У випадках передбачених цим Кодексом та іншими законами України, допускається викуп земельної ділянки. При цьому власникові земельної ділянки відшкодовується її вартість. Звертаючись до суду з позовом про примусове припинення права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації, прокуратура просила припинити право власності відповідача на спірну земельну ділянку шляхомїї конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Черкаській області, однак, суд враховує, що примусова конфіскація спірної земельної ділянки без компенсації відповідачці її вартості не відповідає приписам ст. 348 ЦК України та буде порушенням права власності. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до часткового задоволення. Щодо клопотання представника відповідача про постановлення окремої ухвали за фактом надання прокуратурою до суду підробленого документа - копії свідоцтва про одруження 11.08.2003 [PERSON] суд зазначає наступне. До позовної заяви прокуратурою дійсно було додано копію свідоцтва про одруження. В ньому зазначено, що [PERSON] та [PERSON] (місце народження - м. Цесіс Латвійська Республіка) [INFO] одружились. Прізвище дружини після одруження - [PERSON] (а.с. 18). За інформацією Золотоніського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Золотоніському районі Черкаської області від 12.02.2025 №343/32.5-04-05 наданої на запит суду про те, чи здійснювалась 11 серпня 2003 року виконкомом Лящівської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області державна реєстрація шлюбу [PERSON] - актового запису про шлюб не виявлено (а.с. 130, 136). Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідач одружилась з [PERSON] 11 серпня 1998 року зареєстрували шлюб (а.с. 105, 126). В судовому засіданні прокурор пояснив, що вказаний документ про одруження у 2003 році [PERSON] отриманий з матеріалів реєстраційної справи щодо отримання [PERSON] земельної ділянки. У відповідності до ч.1, 2 ЦПК України, суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі, якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором. Суд приходить до висновку про відсутність підстав для постановлення окремої ухвали, оскільки в матеріалах справи недостаньо інформації для висновку, що прокурором порушено вимоги законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь Черкаської обласної прокуратури належить стягнути судовий збір в розмірі 3028,00 грн за подання позовної заяви. На підставі викладеного вище,

Outcome: partial