Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-02 00:00:00

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги обґрунтовує тим, що між ним та [PERSON] 27 грудня 2005 року укладений кредитний договір № K3VIGK15003942, відповідно до якого банк зобов`язався надати [PERSON] кредит у розмірі 52 255 дол. США на термін до 24 грудня 2015 року, а останній зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу [PERSON] кредит. У порушення умов кредитного договору [PERSON] свої зобов`язання не виконав, а саме, не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. 23 червня 2011 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Кіровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою про стягнення заборгованості. Рішенням Кіровського районного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2011 року стягнуто заборгованість за вищевказаним кредитним договором в розмірі 49 582,28 дол. США, нараховану станом на 06 грудня 2010 року. При цьому, ухвалення рішення Кіровським районним судом Дніпропетровської області від 18 квітня 2011 року не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Прострочена сума заборгованості становить 28 529,01 дол. США. Враховуючи, що з відповідачів було стягнуто заборгованість за кредитним договором за період з дати укладення кредитного договору до дати поточної заборгованості, що була вказана у рішенні Кіровського районного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2011 року, тобто за період з 27 грудня 2005 року по 06 грудня 2010 року, то за період після подання позовної заяви від 23 червня 2011 року, з 24 червня 2011 року по 30 квітня 2021 року відповідач має заборгованість у розмірі 8 432,08 дол. США - 3% річних від простроченої суми. Крім того, у забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором № K3VIGK15003942 між банком та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до умов якого позивачем було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за кредитним договором. Однак вимога, що була пред`явлена до поручителя щодо виконання забезпеченого зобов`язання, залишена без задоволення. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просив позов задовольнити та стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 8 432,08 дол. США, що за курсом 27,75 відповідно до службового розпорядження НБУ від 30 квітня 2021 року становить 233 990,22 грн. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 22 червня 2021 року вищевказану позовну заяву було залишено без руху. На виконання зазначеної ухвали 19 листопада 2021 року позивачем надано до суду засвідчені у встановленому чинним законодавством порядку копії всіх документів, що додаються до позовної заяви, та які необхідні для відправки відповідачеві. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 19 листопада 2021 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. 01 лютого 2024 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] , в якому його представник заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2011 року вже стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь банку заборгованість у розмірі 364 861,92 грн за кредитним договором № K3VIGK15003942 від 27 грудня 2005 року. Крім того, у серпні 2014 року банк звернувся в суд з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Рішенням суду від 08 вересня 2021 року позов задоволено частково. Звернуто стягнення на квартиру у рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № K3VІGK15003942 від 27 грудня 2005 року в сумі 49 182,02 дол. США. Спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки - шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження». Виселено з квартири [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] без надання іншого житлового приміщення. Апеляційна скарга на вказане рішення не подавалась, наразі воно набрало законної сили та триває виконавче провадження із виселення. При цьому, відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності. Окрім того, як вбачається із здійсненого позивачем розрахунку заборгованості, відсотки та компенсаційні платежі розраховано станом починаючи з 24 червня 2011 року по 30 квітня 2021 року. Разом з тим, відповідно до пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Враховуючи викладене, розрахунок заборгованості, наданий позивачем, не відповідає дійсності та суперечить чинному законодавству України, оскільки нарахування штрафних санкцій в період з 12 березня 2020 року по 30 квітня 2021 року взагалі є незаконним. Крім того, представник відповідача зазначила, що позивач звернувся до суду з цим позовом лише 07 червня 2021 року, хоча вказує, що заборгованість триває з 2011 року. Відтак, незрозуміло з якої дати позивач вважає своє право порушеним, та взагалі незрозуміло яким чином ним розраховано штрафні санкції. У зв`язку з викладеним, просила вважати зазначене заявою про застосування строків позовної давності та відмовити у задоволені позову. 29 лютого 2024 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив, в якій представник зазначив, що незважаючи на наявність рішень суду про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № K3VIGK15003942 від 27 грудня 2005 року, станом на день подання відповіді на відзив, за договором рахується заборгованість, відповідачами не надано доказів належного виконання кредитного договору. При цьому, зобов`язання відповідача за кредитним договором не припинилися, право вимоги банку про повернення кредиту і сплату процентів залишилось дійсним і підлягало судовому захисту. Крім того, банком надано виписку по рахунку погашення кредитного договору клієнта, а також розрахунок заборгованості, що є належними та допустимими доказами наявності заборгованості. Щодо дії положень пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, то з їх змісту вбачається, що закон не забороняє звертатись особам до суду за захистом порушених прав, проте на стадії, у тому числі, виконання судових рішень - закон забороняє вчиняти певні дії. Таким чином, вимоги банку є законними та аргументованими. Що стосується строків позовної давності, то умовами кредитного договору встановлено, що він діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (пункт 5.1 договору). Оскільки позичальник свої зобов`язання за договором не виконав, будь-яких доказів їх виконання не надав, договір не може вважатись виконаним. Таким чином, кредитний договір чинний та продовжує свою дію, обставини, на які посилається відповідач не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. Враховуючи вищевикладене, просив задовольнити позову у повному обсязі. 05 листопада 2024 року до суду надійшли заперечення відповідача [PERSON] на відповідь на відзив, в яких представник зазначила, що позовна заява у даній справі подана до суду 07 червня 2021 року. Позовна заява у справі №2-1992/2011 до Кіровського районного суду Дніпропетровської області була подана 23 лютого 2011 року, а позовна заява у справі №760/17792/14-ц, була подана до Солом`янського районного суду м. Києва у серпні 2014 року. Таким чином, про будь-які позовні заяви від 23 червня 2011 року відповідачу невідомо, а тому незрозуміло як встановлений позивачем момент, від якого він нараховує заборгованість, що свідчить про те, що розрахунок заборгованості у розмірі 8 432,08 доларів США необгрунтований. Крім того, із того, що позивач по сьогоднішній день продовжує рахувати заборгованість вбачається зловживання ним правом з метою подвійного стягнення одного і того боргу з однієї і тієї ж особи за одним і тим же договором різними способами примусового стягнення, оскільки вже існує кілька судових рішень, за якими стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь банку заборгованість у розмірі 364 861,92 грн за кредитним договором, а також здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки (квартири) шляхом продажу останньої на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, що визнається позивачем у відповіді на відзив. При цьому, за рахунок предмета іпотеки (квартири) позивач вже задовольнив свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі, тому правові підстави продовження нарахування будь-яких заборгованостей відсутні. З урахуванням викладеного, просила відмовити у задоволенні позову. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та відповіді на відзив, просив позов задовольнити. Зазначив, що рішення суду про стягнення заборгованості відповідачами не виконується. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, про поважність причин неявки суду невідомо. Представником відповідача [PERSON] - адвокатом Льовочкіною В. М. подано через систему «Електронний суд» клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з її зайнятістю в іншому судовому процесу, однак вказане клопотання було отримано судом лише 27 лютого 2025 року. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність відповідачів. Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, суд виходить з наступного. Суд установив, що 27 грудня 2005 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір № K3VIGK15003942, відповідно до якого банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк до 24 грудня 2015 року включно, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 52 255 дол. США на наступні цілі: купівля квартири, а також у розмірі 5 598,76 дол. США на сплату страхових платежів (пункт 1.1 договору). З метою забезпечення виконання зобов`язання позичальником за вищевказаним кредитним договором, 27 грудня 2005 року між банком та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки № 108, предметом якого є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором № K3VIGK15003942 від 27 грудня 2005 року, відповідно до якого кредитор надав позичальнику кредит у розмірі 52 255 дол. США, а позичальник повинен виконати зобов`язання (пункт 1 договору). Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2011 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» в собі філії у Кіровському районі м. Дніпропетровська, [PERSON] , [PERSON] , про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість у сумі 364 861,92 грн за кредитним договором № K3VIGK15003942 від 27 грудня 2005 року. Стягунто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» в собі філії у Кіровському районі м. Дніпропетровська на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» 200 грн. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь держави судові витрати в розмірі 1 820 грн. 28 травня 2021 року позивачем було направлено боржнику та поручителю повідомлення від 24 травня 2021 року у зв`язку з порушенням [PERSON] умов кредитного договору та невиконанням зобов`язань за ним. Зазначено, що прострочена заборгованість за кредитним договором становить 226 643,13 дол. США, що складається з: 28 529,01 дол. США - заборгованості за кредитом; 58 799,69 дол. США - заборгованості за процентами за користування кредитом; 3 428,01 дол. США - заборгованості по комісії за користування кредитом; 135 886,42 дол. США - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Разом з тим, зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом спору у даній справі є стягнення з відповідачів трьох процентів річних на підставі статті 625 ЦК України у сумі 8 432,08 дол. США за період з 24 червня 2011 року по 30 квітня 2021 року, у зв`язку з невиконанням відповідачами грошових зобов`язань за кредитним договором. Відповідно до розрахунку наданого банком, позивачем нараховано суму 3% річних на суму боргу 28 529,01 дол. США, за період прострочення у 3 599 днів, що становить суму 8 432,08 дол. США, що за курсом НБУ 27,75 грн відповідно до службового розпорядження від 30 квітня 2021 року становить 233 990,22 грн. Відповідно до частини першоїстатті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини першоїстатті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Частиною першоюстатті 527 ЦК України визначено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно достатті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина другв статті 1050 ЦК України). В силу положень статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц вказала на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У свою чергу, правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). З наведених обставин справи вбачається, що між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір, в забезпечення зобов`язань за яким між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки. Умовами кредитного договору та договору поруки був визначений строк кредитування - до 24 грудня 2015 року включно. Відповідачем належними чином не виконувались взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим, рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 квітня 2011 року було стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором № K3VIGK15003942 від 27 грудня 2005 року, станом на 06 грудня 2010 року, у розмірі 45 952,38 дол. США, що становить еквівалент 364 861,92 грн ( з яких заборгованість за кредитом становить 39 625,07 доларів США. Питання щодо розірвання укладених між сторонами договорів цим рішенням суду не вирішувались. Крім того, судом установлено та не заперечувалося сторонами, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 08 вересня 2021 року у справі № 760/17792/14 звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , що зареєстрована на праві власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 27 грудня 2005 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко У.Є., зареєстрованого в реєстрі за № 4045, у рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» за кредитним договором № K3VІGK15003942 від 27 грудня 2005 року в сумі 49182 долари 02 центи США. Зазначено спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки - шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження». Виселено [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Вказаним рішенням було визначено заборгованість, станом на 05 червня 2014 року, що становить 49 182,02 доларів США, з яких 28 356,61 доларів - заборгованість за кредитом та заборгованість за процентами у сумі 11 050,14 доларів США. За загальним правилом, договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання, що передбачене положеннями частиною другою статті 625 ЦК України. Разом з тим, в розрахунку заборгованості, який долучений позивачем до позовної заяви 3% річних від простроченої суми нараховано позивачем за період з 24 червня 2011 року по 30 квітня 2021 року на прострочену суму заборгованості - 28 529,01 дол. США. При цьому, заочним рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська заборгованість за тілом кредитом була визначена 39 625,07 дол. США станом на 06 грудня 2010 року, а рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 08 вересня 2021 року у справі № 760/17792/14 заборгованість за тілом кредиту була визначена станом на 05 червня 2014 року в розмірі 28 356,61 доларів США. Частиною другою статті 625 ЦК України прямо визначено, що 3 проценти річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. При обрахунку 3 процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у судовому рішенні, а не її еквівалент в іноземній валюті. Три проценти річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеній у судовому рішенні у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц. Враховуючи викладене, сума в розрахунку 28 529,01 дол. США, на яку позивачем нараховано 3% річних, є необґрунтованою, не підтвердженою і такою, що суперечить встановленій сумі, що стягнута на підставі рішень Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 квітня 2011 року та рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 08 вересня 2021 року у справі № 760/17792/14. Крім того, з наданої представником позивача виписки по рахунку (а. с. 119) неможливо встановити, що заборгованість за кредитом станом на 24 червня 2011 року складає саме 28 529,01 доларів США, як зазначено в розрахунку (а. с. 6). Таким чином, наведений позивачем розрахунок не може бути прийнятий судом, так як вихідна сума не відповідає сумі визначеній у рішеннях судів. При цьому, матеріали справи не містять доказів та позивачем не зазначено в позовній заяві щодо отримання виконавчих листів за рішеннями судів про стягнення заборгованості та звернення стягнення на нерухоме майно, а також інформації чи звернуті вони до примусового виконання та відомостей щодо можливого часткового погашення заборгованості. У зв`язку із викладеним, суд позбавлений можливості самостійно здійснити перерахунок 3 процентів річних. Крім того, саме позивачем мали бути надані докази на підтвердження невиконання відповідачами зобов`язань, що виникли на підставі рішення суду і, що позивачем були вжиті, передбачені законом заходи, щодо виконання рішень судів у примусовому порядку в межах строку пред`явлення виконавчих листів до виконання. З урахуванням вищевикладеного, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, підстави заявленого позову, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті, тому у задоволенні позову слід відмовити. Щодо заяви сторони відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності, то відповідно до норм чинного законодавства суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення вимог. Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, то і відсутні підстави для задоволення заяви про застосування строків позовної давності. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Ураховуючи те, що позов не підлягає задоволенню, то судові витрати, відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України покладаються на позивача. На підставі статей 509, 525, 526, 599, 610, 611, 625, 1050, 1054 ЦК України, та

Outcome: dismissed