Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

11.12.2024 позивач [PERSON] , через свого представника адвоката Денис А.І., звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить зменшити розмір аліментів, які стягуються із нього на користь [PERSON] [INFO] , на утримання сина [PERSON] , [INFO] , на підставі судового наказу по справі №607/17292/24 з 1/4 частини усіх видів (заробітку) доходу, щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на 1/6 частину усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з дня подачі позовної заяви та до досягнення дитиною [PERSON] , [INFO] , повноліття. В обґрунтування заявлених вимог, посилається на те, що 16.08.2024 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області видано судовий наказ, яким присуджено стягувати із відповідача на користь позивачки аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 (п`ятдесяти) відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 (десяти) прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08.08.2024 і до досягнення дитиною повноліття. Так, на підтвердження своїх вимог щодо зменшення розміру аліментів позивач посилається на те, що на його утриманні ще перебуває дочка [PERSON] , [INFO] . Житлом позивач не забезпечений, та орендує квартиру на умовах договору оренди, що становить 13 000 грн орендної плати в місяць. Іншого житла у його власності немає. Тому, утримувані з нього аліменти загалом становлять 1/2 (одну другу) частку його заробітку, що перевищує встановлену законом частку. Тому, враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що нормами закону передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, просить зменшити розмір стягуваних із нього аліментів. 07.01.2025 Судом зареєстрований відзив на позов, поданий представником відповідача адвокатом Сампарою Н.М., через систему «Електронний суд», який мотивований тим, що позов до задоволення не підлягає, оскільки до матеріалів справи, а саме позовної заяви не долучено жодного підтвердження зміни матеріального стану позивача, зокрема оренди житла. Представник позивача констатує, що [PERSON] орендує житло, орендна плата у розмірі 13000 грн., підтвердження відсутнє. Також, [PERSON] не доведено, що саме після 16 серпня 2024 року, коли Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області було видано судовий наказ про стягнення на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у розмірі однієї чверті від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08.08.2024 та до досягнення дитиною повноліття, змінився його матеріальний стан. Та, обставина, що у позивача є донька [PERSON] [INFO] від іншого шлюбу, сама по собі не свідчить про погіршення матеріального стану позивача. Батьки не мають компенсувати зменшення виплат на дитину за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Зазначає, що донедавна, у 2022 році, [PERSON] працював на посаді начальника [INFO] , що дозволяє стверджувати про його забезпеченість. У 2022 році [PERSON] задекларував заробітну плату у розмірі 624 714 грн., грошові активи у розмірі 12 000 доларів США, земельну ділянку. Тобто, ще у 2022 році місячна заробітна плата позивача становила понад 52 000 грн. Після цього у 2023 році, [PERSON] працював на посаді начальника озброєння заступника начальника логістики [NUMBER] Окремої гірсько-штурмової Закарпатської бригади, військової частини [NUMBER] із заробітною платою 700 829 грн. (щомісячно 58 402 грн.). Станом на момент подання позовної заяви [PERSON] працевлаштований в Військовому інституті Київського національного університету імені Тараса Шевченка, на посаді інструктора з заробітною платою понад 60 000 грн. У власності [PERSON] перебуває земельна ділянка, дата набуття 30.03.2015 року. Як вбачається з рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18.12.2024 року у справі № 607/19356/24, відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору № [NUMBER] від 25.11.2024, середньомісячний розмір доходу [PERSON] після відрахування усіх податків та зборів становить 58582,40 грн (а.с. 199-200). Крім цього, у власності відповідача наявне нерухоме майно, що підтверджується інформацією з декларації відповідача. З цих підстав, представник відповідача вважає, що позивачем не доведено підстав для зменшення розміру стягуваних із нього аліментів, тому в задоволені позову слід відмовити. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.12.2024 відкрито провадження у вказаній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, з підстав зазначених у позові та просив суд їх задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечила, з підстав наведених у відзиві на позов. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, прийшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи суспільних інтересах. Суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, cторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.01.2019 року, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26.09.2024 року у справі №607/18667/24. В шлюбі у сторін народився син [PERSON] [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] виданим 29.07.2019 Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області. Згідно судового наказу виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області від 16.08.2024 у справі №607/17292/24, присуджено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 (однієї чверті) усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 (десяти) прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08.08.2024 і до досягнення дитиною повноліття. Також, 18 січня 2018 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області було видано судовий наказ про стягнення на користь [PERSON] , на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] у розмірі однієї чверті від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13.12.2017р. та до досягнення дитиною повноліття. Як вбачається з розрахунку заборгованості із сплати аліментів, наданого старшим державним виконавцем Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Шевчук Анастасією Олександрівною, станом на 01.12.2024 року за [PERSON] числиться заборгованість в сумі 40504.60 грн. Таким чином, з вказаного розрахунку вбачається, що з моменту відкриття виконавчого провадження до моменту подання позовної заяви, [PERSON] не сплатив жодної гривні аліментів на утримання малолітнього [PERSON] . Також, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18.12.2024 у справі №607/19356/24 ухвалено стягувати із [PERSON] в користь [PERSON] , аліменти на її утримання у розмірі 1/15 частки заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, починаючи стягнення з 03.09.2024 і до поновлення працездатності [PERSON] . Як вбачається з рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18.12.2024 у справі № 607/19356/24, відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору №923298 від 25.11.2024, середньомісячний розмір доходу [PERSON] після відрахування усіх податків та зборів становить 58582,40 грн. Крім цього, у власності відповідача наявне нерухоме майно, що підтверджується інформацією з декларації відповідача. Таким чином, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. (ч.4 ст.82 ЦПК України). Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України. На підставі частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Так само і положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Також згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з положеннями ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина 3 ст. 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно з ч. 5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Частиною 1 ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Відповідно до ч.7 ст.170 ЦПК України у разі видачі судового наказу про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі відповідної частки від доходу платника аліментів боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів. Ураховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений судовим рішення, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Так, в обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що при винесенні судового наказу суд не врахував, що на його утриманні перебувають двоє дітей, які є неповнолітніми. Крім цього, ураховуючи визначений законодавцем розмір аліментів на двох дітей у розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, позивач вважає, що розмір аліментів на утримання однієї неповнолітньої дитини має становити 1/6 частку від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частини 1, 5 ст. 81 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Крім того, в обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що житлом він не забезпечений, та орендує квартиру на умовах договору оренди, що становить 13 000 грн. орендної плати в місяць. Іншого житла у його власності відповідача. Утримувані з нього аліменти загалом становлять 1/2 (одну другу) частку заробітку, що перевищує встановлену законом частку. Разом з тим, в порушення вимог ст. 192 СК України позивач не зазначив про наявність обставин, які свідчать про погіршення матеріального стану чи стану здоров`я позивача або про зміну його сімейного стану, що відповідно до вказаної норми закону є підставою для зменшення розміру аліментів. Докази на підтвердження вказаних обставин позивач суду не надав. Більше того, у судовому засіданні представник позивача зазначив, що підставою для подання указаного позову слугує невідповідність, на думку позивача, розміру аліментів вимогам закону. Суд вважає хибними доводи позивача у цій частині, оскільки, як зазначив суд вище, законодавець визначив чіткий та єдиний розмір аліментів, які можуть стягуватися на утримання однієї дитини на підставі судового наказу, а саме 1/4 частка від доходу платника аліментів. Навіть за умови врахування тих обставин, що у позивача на утриманні перебуває ще одна неповнолітня дитина від іншого шлюбу, суд позбавлений можливості у порядку видачі судового наказу встановити інший розмір аліментів, ніж передбачено у ст. 161 ЦПК України. При цьому, суд звертає увагу, що розмір аліментів 1/3 частка від доходу платника аліментів може стягуватися за судовим наказом на утримання двох неповнолітніх дітей лише у тому випадку, коли такі аліменти стягуються на дітей від одного шлюбу на підставі одного судового наказу. У подальшому боржник не позбавлений можливості довести наявність підстав для зменшення розміру стягуваних аліментів, однак за умови зміни майнового чи сімейного стану, погіршення стану здоров`я чи у разі, якщо такі аліменти є надмірними для платника аліментів. Однак позивач такими підставами позов не обґрунтовував та докази на підтвердження цих обставин суду не надав. При цьому, суд також вважає несправедливим по відношенню до дитини [PERSON] , [INFO] , звернення позивача з позовом про зменшення розміру аліментів лише щодо однієї дитини та незвернення з аналогічним позовом по відношенню до іншої дитини. Відтак навіть за умови задоволення даного позову про зменшення розміру аліментів частка, яка стягується з доходу позивача, не становитиме 1/3 частку (1/6 + 1/4 = 5/12), чим обґрунтовує свої вимоги позивач. При цьому, суд зауважує, що згідно з ч.2 ст.182СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відтак суд вважає, що розмір стягнутих на підставі судового наказу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.08.2024 аліментів відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення без доведення погіршення майнового становища чи стану здоров`я позивача, не буде спрямоване на належне забезпечення потреб дитини [PERSON] та суперечитиме її інтересам. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, Суд вважає позовні вимоги безпідставними, недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають. Понесені позивачем судові витрати з оплати судового збору, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд покладає на позивача. На підставі ст. 51 Конституції України, ст.ст. 141, 180-182, 184, 191 Сімейного кодексу України,

Outcome: dismissed