Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-03 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернувся [PERSON] , з посиланням на те, що 16.09.2020 року Артемівським міськрайонним судом Донецької області задоволено позов ФОП [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів та призначено до стягнення з відповідача на користь позивача збитків в порядку регресу у розмірі 5 413 грн. 75 коп. та судових витрат. Позивач неодноразово звертався до відділу державної виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення заборгованості у примусовому порядку, зокрема 11.11.2020 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №63569118 щодо примусового виконання рішення суду згідно виконавчого документа; 20.09.2021 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна та коштів, на які може бути звернуто стягнення; 21.11.2024 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №76608498 щодо примусового виконання рішення суду згідно виконавчого документа (дубліката виконавчого листа); 22.11.2024 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №76608498 у зв`язку із фактичним виконанням рішення суду в повному обсязі. З урахуванням вищезазначеного, позивач має право на стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення, починаючи з наступного дня винесення рішення суду по справі №219/14573/18 - 17.09.2020 року та до дня виконання рішення суду в повному обсязі - 21.11.2024 року. Загальний розмір інфляційних витрат за вказані періоди складає 3\~451 грн. 34 коп. Загальна сума відсотків річних за користування грошовими коштами за період з 17.09.2020 року по 21.11.2024 року складає 679 грн. 46 коп.. Позивач просить суд стягнути з [PERSON] на його користь 3% річних у розмірі 679 грн. 46 коп. та інфляційні втрати у розмірі 3 451 грн. 34 коп., витрати по сплаченому судовому зборі та витрати на правову допомогу. В судове засідання позивач та його представник не прибули, позивач подав до суду клопотання про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують. Відповідач до суду подала заяву, в якій позовні вимоги не визнає, розгляд справи просить проводити без її участі. Суд, розглянувши справу, дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи із наступного. Судом встановлено слідуючі факти та відповідні їм правовідносини. 16.09.2020 року Артемівським міськрайонним судом Донецької області було задоволено позов Фізичної особи-підприємця [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів, призначено до стягнення з відповідача на користь позивача збитків в порядку регресу у розмірі 5413 грн. 75 коп. та судових витрат, що підтверджується копією заочного рішення від 16.09.2020 року по справі № 219/14573/18 (а.с. 4-5). Із копії вищевказаного рішення встановлено, що 03.03.2015р. між ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Донецького обласного управління та відповідачем укладено договір про відкриття та обслуговування рахунку та випуск платіжної картки № [NUMBER] , згідно якого відповідачу надано кредит у розмірі 5250 грн.. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору станом на 08.12.2015 року заборгованість останнього склала 5413 грн. 75 коп. Майнові інтереси АТ «Ощадбанк», що пов`язанні з матеріальними збитками, були застраховані у ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» згідно договору страхування кредитів №055/14 від 01.08.2014 року. За зверненням АТ «Ощадбанк» ПрАТ «УПСК» визнало факт неповного погашення відповідачем грошового зобов`язання та провело виплату страхового відшкодування в розмірі 5 413 грн. 75 коп.. 01.10.2018 року між ПрАТ «УПСК» та ФОП [PERSON] (Новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги №01/10/2018, відповідно до якого новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у поряду регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування в розмірі 5413 грн. 75 коп., що сплачено як відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок невиконання (часткового невиконання) позичальником своїх зобов`язань з повернення суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом в строки та на умовах, що передбачені договором про відкриття та обслуговування рахунку та випуск платіжної карки №2558033. Вищевказані обставини встановлені рішенням суду, а тому відповідно до 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. 11.11.2020 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №63569118 щодо примусового виконання рішення суду згідно виконавчого листа № 219/14573/18, 2/219/170/2020 виданий 29.10.2020 про стягнення збитків в порядку регресу в сумі 5413,75 грн та судовий збір 704,80 грн.. 20.09.2021 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна та коштів, на які може бути звернуто стягнення (а.с. 6, 7). 21.11.2024 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №76608498 щодо примусового виконання рішення суду згідно виконавчого листа № 6/229/37/2024, 219/14573/18 виданий 27.09.2024р. про стягнення збитків в порядку регресу в сумі 5413,75 грн. та судовий збір 704,80 грн. (а.с. 8). 22.11.2024 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №76608498 у зв`язку із фактичним виконанням рішення суду в повному обсязі та кошти були зараховані на рахунок однією сумою (а.с. 9, 10). Згідно розрахованої суми боргу загальний розмір інфляційних витрат за вказані періоди складає 3451 грн. 34 коп., загальна сума відсотків річних за користування грошовими коштами за період з 17.09.2020 року по 21.11.2024р. року складає 679 грн. 46 коп. (а.с 11). У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. \~ \~ Згідно\~із ст.\~ст.\~4\~ч.\~1;\~5\~ч.\~1\~ЦПК України\~кожна особа\~має право\~в порядку,\~встановленому цим\~Кодексом,\~звернутися до\~суду за\~захистом своїх\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. \~ \~Згідно\~із ч.\~1,\~2\~ст.\~76\~ЦПК України\~доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці\~дані встановлюються\~такими засобами: письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; висновками\~експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч.\~1,\~3\~ст.\~89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 1, 2 ст. 15 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року (справа № 686/21962/15-ц) міститься висновок про те, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, із невиконанням грошового зобов`язання. Таким чином, у даній справі між сторонами виник спір щодо стягнення на підставі ст. 625 ЦК України інфляційних втрат та трьох відсотків річних, у зв`язку з неналежним виконання грошового зобов`язання за рішенням суду. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Позивач надав суду розрахунок розміру 3% річних та інфляційних втрат, які просить стягнути, за період прострочення з 17.09.2020 року по 21.11.2024 року (а.с. 11). Разом з тим, відповідно до Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, 17 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану №2120-IX від 15 березня 2022 року, яким внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема Розділ «Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18 такого змісту:» 18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). 24 лютого 2022 року Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався й діє на цей час. З огляду на вказане, інфляційні втрати та 3% річних не підлягаю стягненню за період починаючи з 24.02.2022р.. Таким чином, за борговий період з 17.09.2020р. по 23.02.2022р. розмір інфляційних втрат позивача складає 914,40 грн. (5413,75 x 1.16890269 - 5 413,75), 3% річних 233,48 грн. (5413,75 х 3 х 525 / 365). Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Таким чином, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати в розмірі 914,40 гривень та 3% річних у розмірі 233,48 гривень, а всього 1147,88 грн. за період з 17.09.2020р. по 23.02.2022 року. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958 - згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Враховуючи вищевикладене та оцінюючі наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову шляхом часткового стягнення з відповідача заборгованості, що виникла внаслідок порушення ним зобов`язань. Відповідно до положень ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з положеннями статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». Із копії договору про надання правової допомоги №01/11/22 від 01 листопада 2022 року встановлено, що стороною позивача укладений договір з адвокатом Самойленком П.М. та додаткова угода №2 до вказаного договору (а.с. 12, 13). Відповідно до акту здачі-прийняття робіт до зазначеного договору про надання правової допомоги та платіжної інструкції вартість наданої правової допомоги становить 4000 гривень, і її позивач перерахував адвокату Самойленку П.М. (а.с.14-15). Також додано копії довіреності на представництво інтересів [PERSON] адвокатом Самойленком П.М, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката (а.с. 16, 17). Згідно додаткової постанови Верховного суду від 23 грудня 2021 року в справі № 923/560/17 витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 126 цього Кодексу). Близька за змістом правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 зі справи N 922/445/19. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18). Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268). При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв. Тобто саме зацікавлена сторона має вчиняти певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог. Відповідач не подав заперечень щодо витрат на правничу допомогу та не подав клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial