Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що [INFO] помер [PERSON] . Останній до часу смерті проживав разом із [PERSON] , з якою перебував у зареєстрованому шлюбі у домоволодінні за адресою, с. Дяківці Чернівецького (колишнього - Герцаївського) району Чернівецької області. [PERSON] за життя склав заповіт, за яким все майно заповів позивачці. Із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] позивачка до нотаріуса не зверталася, а відтак спадщину не прийняла. Тому, спадкове майно у порядку спадкування за законом перейшло до дружини останнього - [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] . Як спадкоємець за заповітом, з метою оформлення спадщини 24 січня 2017 року вона звернулася до нотаріуса. Оскільки строку для прийняття спадщини був пропущений, за рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 05 жовтня 2023 року їй було визначено додатковий строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Разом з тим, нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом щодо земельної частки (пай) яка перебуває у колективній власності ВАТ «Прикордонник», що знаходиться в с. Тернавка Герцаївського району Чернівецької області, площею 2,35 умовних кадастрових гектарів та належало померлому [PERSON] відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] було відмовлено з підстав відсутності правовстановлюючого документу на вказане майно та наявності розбіжностей щодо імені та року народження спадкодавця за повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, за яким остання зазначена як [PERSON] , народжена 1925 року порівняно з повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, де у графі відомості про наречену зазначено [PERSON] , 1926 року народження. З посиланням на те, що сертифікат на право на земельну частку пай був утрачений, а надати його дублікат неможливо, оскільки його виготовлення передбачено в одному екземплярі, з урахуванням того, що спадщину після смерті [PERSON] позивачка прийняла вчасно, то остання просить встановити факт реєстрації шлюбу, укладеного 15 травня 1952 року між [PERSON] та [PERSON] та факт належності померлому [PERSON] втраченого сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], а також визнати за нею в порядку спадкування за заповітом право власності на земельну частку (пай) яка перебуває у колективній власності ВАТ «Прикордонник», що в с. Тернавка Герцаївського району Чернівецької області, та належало [PERSON] на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER]. Позивачка та її представниця [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, які просили задовольнити. Герцаївська міська рада Герцаївського району Чернівецької області в судове засідання свого представника не направила, проте подала суду письмову заяву про розгляд справи у їх відсутності. Проти задоволення вимог позивачки не заперечують. Чернівецька районна військова адміністрація Чернівецької області в судове засідання не з`явилася, згідно поданої заяви розгляд справи просили провести у їх відсутності. Позовні вимоги позивачки [PERSON] не визнають. У відзиві на позовну заяву послалися на те, що позивачкою неправильно обрано спосіб захисту свого порушеного права шляхом встановлення фактів, що має юридичне значення. Головне управління Держгеокадастру в Чернівецькій області суду надіслала листа про розгляд справи у їх відсутності. Вислухавши пояснення позивачки, її представника, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, суд вважає за необхідне зазначити про наступне. [INFO] в с. Дяківці Чернівецького району Чернівецької області, у віці 71 років помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. За змістом статті 525 ЦК УРСР 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно з ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Статтею 548 ЦК УРСР 1963 року встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину : 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном ; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Судом встановлено, що позивачка після смерті [PERSON] до нотаріальної контори із завою про прийняття спадщини за заповітом, посвідченим секретарем виконкому Тернавської сільської ради 05 березня 1997 року, зареєстрованим в реєстрі за № 7, згідно за яким [PERSON] заповів [PERSON] - тобто позивачці усе належне йому майно, не зверталася. Як випливає з довідки Тернавської сільської ради Герцаївського району від 20.01.2017 року № 481, [PERSON] , своєчасно прийняла спадщину після смерті [PERSON] . Таким чином, після смерті [PERSON] , належне йому майно фактично прийняла у спадщину його дружина - [PERSON] , хоча юридично на себе його не оформила. Разом із тим, вона вважається такою, що прийняла спадщину. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . У частині 1 ст. 1216 ЦК України зазначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ст. 1217 ЦК України, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Право на спадкування мають особи, визначені в заповіті, а у випадку відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від неї, право на спадкування одержують спадкоємці за законом (ст. 1223 ЦК України). Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно заповіту посвідченого секретарем виконкому Тернавської сільської ради 05 березня 1997 року, зареєстрованим в реєстрі за № 8, [PERSON] , мешканка с. Дяківці, заповіла [PERSON] - позивачці, усе належне їй на день смерті майно. Як вбачається з матеріалів спадкової справи щодо майна померлої [PERSON] , позивачка [PERSON] 24 січня 2016 року звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом щодо майна яке залишилося після смерті [PERSON] . Рішення Герцаївського районного суду від 05 жовтня 2023 року [PERSON] було встановлено додатковий строк тривалістю 3 місяці для прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] 02 грудня 2023 року позивачка звернулася до нотаріуса із додатковою заявою щодо прийняття спадщини, а саме : земельних ділянок : площею 1,2813 га та площею 0,5167 га, кадастрові номери відповідно 7320785000:02:005:0199 та 7320785000:02:008:0012, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані на території Тернавської сільської ради Чернівецького (колишнього - Герцаївського) району Чернівецької області та належали на праві власності [PERSON] ; житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в [ADDRESS] , який належав померлому [PERSON] ; права на земельну частку (пай) у Відкритому акціонерному товаристві «Прикордонник» розміром 2,35 умовах кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, розташованої в с. Тернавка Герцаївського району Чернівецької області, посвідченого сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], виданого Герцаївського районною державною адміністрацією 16 серпня 1999 року за № 632, яке належить померлому [PERSON] 03 грудня 2023 року приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу Чернівецької області Опришко С.І. видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] в частині земельних ділянок : площею 1,2813 га та площею 0,5167 га, кадастрові номери відповідно 7320785000:02:005:0199 та 7320785000:02:008:0012 які належали на праві власності [PERSON] . Однак, за постановою нотаріуса від 11 січня 2024 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну частку (пай) розміром 2,35 в умовах кадастрових гектарах у землі, яка перебуває у колективній власності ВАТ «Прикордонник», що належало [PERSON] , який помер [INFO] , на підставі сертифікату серії [NUMBER], виданого 16 серпня 1999 року за № 632 у зв`язку з відсутністю належного правовстановлюючого документу та неможливістю підтвердження факту перебування у зареєстрованому шлюбі між [PERSON] та [PERSON] через розбіжності щодо імені та року народження [PERSON] за повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, за яким остання зазначена як [PERSON] , народжена 1925 року порівняно з Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, де у графі відомості про наречену зазначено [PERSON] , 1926 року народження. Пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України встановлено , що суд розглядає в порядку окремого провадження також справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Юридичні факти це обставини чи життєві факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин. Зі змісту ч. 2 ст. 315 ЦПК України слідує, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується із наступним вирішенням спору про право, і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Встановлення факту родинних відносин між дружиною чи чоловіком чинним законодавством не передбачено, оскільки між ними не має кровного споріднення, для них може мати правове значення встановлення факту реєстрації шлюбу чи факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у відповідних випадках. Відповідно п.п. 10, 18 вищевказаної постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31 березня 1995 року, суди можуть встановлювати факти реєстрації шлюбу, якщо в органах реєстрації актів громадського стану не зберігся відповідний запис чи відмовлено у його відновленні або ж він може бути відновлений лише на підставі рішення суду про встановлення факту реєстрації акту громадського стану. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для органів, які реєструють такі факти або оформляють права, що виникають у зв`язку із встановленням судом фактом. Позивачка звертаючись до суду із вказаним позовом, також просить встановити юридичний факту, а саме, факт реєстрації шлюбу, укладеного 15 травня 1952 року між [PERSON] та [PERSON] з тих підстав, що в документах міститься неточності у написанні імені померлої заповідачки (нареченої) та року її народження, через що позивачка не позбавлена права на оформлення спадщини. Тим самим, встановити факт реєстрації шлюбу судовим рішення у даній ситуації не можливо, оскільки факт реєстрації шлюбу підтверджено наявним у справі Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актовому запису про шлюб № 00021991553 від 30 січня 2019 року, в якому невірно зазначено ім`я спадкоємця [PERSON] , та рік народження - 1926. Слід зазначити, що згідно з практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, та як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішення питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Тому пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється право на суд, яке включає не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом. Європейським судом з прав людини зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (Beles and Others v. the Czech Republic), «ЗУБАЦ ПРОТИ ХОРВАТІЇ» (ZUBAC v. CROATIA), «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France). Європейський суд з прав людини провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний ж формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99). Слід прийняти до уваги, що суд не наділений повноваженнями розглядати в порядку окремого провадження справи про встановлення факту належності особі свідоцтв, що їх видають органи державної реєстрації актів цивільного стану, однак судом в порядку ч. 2 ст. 315 ЦПК України можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, або він не може бути встановлений у відмінний від судового порядку/способу. Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачка в означеній частині послалася на неможливість вирішення у позасудовому порядку питання щодо усунення розбіжностей у документах у зв`язку із смертю спадкодавця - [PERSON] , та відповідно є перепоною для оформлення нею спадщини. Як слідує з свідоцтва про народження [PERSON] , остання народилася [INFO] в с. Тернавка Герцаївського (колишнього Глибоцького) району Чернівецької області, в сім`ї [PERSON] та [PERSON] . Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що приходиться сусідкою померлих [PERSON] та [PERSON] які до часу смерті, як подружжя проживали у с. Дяківці Чернівецького району. Також відмово, що за життя останні працювали у колишньому радгоспі що у с. Тернавка Чернівецького (колишнього Герцаївського) району, з якого вийшли на пенсію, яким було видано земельні паї. Власних дітей в них не було та допомогу по догляду за ними, господарством їм надавала позивачка, яка й здійснила їх похорони. У селі та серед мешканців померлу [PERSON] знали та зверталися до неї як « [PERSON] ». Свідок [PERSON] підтвердила покази свідка [PERSON] . Оцінюючи вищенаведені докази у своїй сукупності, суд вважає встановленим, що в офіційних документах спадкодавця [PERSON] , іноді помилково зазначали імя останньої як « [PERSON] » замість « [PERSON] ». Оцінивши всі докази по справи у їх сукупності та взаємозв`язку, зважаючи на ототожнення у розмовному мовленні таких форм імені як « [PERSON] » та « [PERSON] », ураховуючи письмові докази щодо народження [PERSON] (місця народження, дошлюбного прізвища), дані про місце проживання подружжя [PERSON] та [PERSON] , то суд доходить висновку про підтвердження факту, що [PERSON] , яка померла [INFO] була дружиною [PERSON] , який помер [INFO] , які перебували у юридичному шлюбі, зареєстрованому 15 травня 1952 року Дяківецькою сільською радою Герцаївського району Чернівецької області, актовий запис № 05. Враховуючи, що законом не визначено іншого порядку встановлення даного юридичного факту, то він має бути встановлений в судовому порядку, який в силу ст.5 ЦПК України з урахуванням зазначених об`єктивних перешкод для позивачки буде ефективним способом захисту її порушеного права. Вирішуючи питання щодо визнання за позивачкою права власності в порядку спадкування на земельну частку (пай), яке належало померлому [PERSON] , слід зазначити про наступне. Так, згідно книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) що видавалися Герцаївською РДА ВАТ «Прикордонник», під номером [NUMBER] значиться [PERSON] с. Дяківці як такий що отримав сертифікат серії [NUMBER] на право на земельну частку (пай) розміром 2.35 га в умовах кадастрових гектарах. Про обставини втрати сертифікату серії [NUMBER], виданий на ім`я [PERSON] свідчить оголошення які були подані позивачкою у місцевій газеті «Gazeta de Herta» від 16.12.2016 року та повторно 15.02.2024 року, відповідно до яких зазначений сертифікат вважається втраченим та недійсним. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Згідно п. 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та іншими законами є неприпустимим (ст. 3 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, крім цього ст.16 цього ж кодексу зазначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і одним із способів такого захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Оскільки за приписами ст.ст. 1217, 1218 ЦК України та ст. 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року № 666/94 спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців), то право на земельну частку успадковується спадкоємцями. Приймаючи до уваги, що за заповітом від 05 березня 1997 року [PERSON] заповіла позивачці, усе належне їй на день смерті майно, то відповідно заповідачка заповіла [PERSON] також майнове право на земельну частку (пай) розміром 2,35 умовних кадастрових гектара, яке набула, приймаючи спадщину після смерті чоловіка [PERSON] відповідно до п. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року. Ураховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що оскільки на момент смерті [PERSON] останньому належала земельна частка (пай) загальною площею 2,35 умовних кадастрових гектара, яке успадкувала його дружина [PERSON] , після смерті якої спадщину прийняла позивачка [PERSON] але не може оформити своїх прав з підстав відсутності (втрати) правовстановлюючого документа на спірну земельну частку (пай), то її вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на земельну частку (пай), розміром 2,35 умовних кадастрових гектарів яка перебуває у колективній власності ВАТ «Прикордонник», що в с. Тернавка Герцаївського району Чернівецької області. Водночас, з огляду на те, що сертифікат на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] який був виданий на ім`я [PERSON] втрачений та за оголошеннями у пресі вказаний сертифікат вважається недійсним, то належним способом захисту порушених прав позивачки є саме визнання за права власності на спірну земельну частку (пай) в порядку спадкування, а не встановлення факту належності померлому [PERSON] втраченого сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER]. На підставі ст. 1216, 1218, 1262 ЦК України, Указу Президента України від 08 серпня 1995 року за №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», ст.ст.1,2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»,

Outcome: partial