Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-03 00:00:00

Суть звернення 12.12.2024 представник позивача адвокат Моісеєнко М.Ю. (уповноважений представляти інтереси позивача на підставі ордеру серії АІ № 1744504 від 08.11.2024 (а.с. 7) звернувся через підсистему «Електронний суд» із вказаним позовом мотивуючи його тим, що 31.12.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» та [PERSON] було укладено кредитний договір (оферти) №31.12.2019-010000610. Згідно договору позичальнику надано кредит у розмірі 3 100,00 грн. 04.02.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» було укладено Договір факторингу № 040222-3 відповідно до якого Клієнт зобов`язується відступити фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором. Відповідно до Реєстру боржників № 1 до Договору факторингу № 040222-3 укладеного між TOB «Споживчий Центр» та ТОВ «Новий Колектор» до ТОВ «Новий Колектор» перейшло право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №31.12.2019- 010000610 від 31.12.2019 у сумі 5118,00 грн. Всупереч умовам кредитного договору №31.12.2019-010000610 від 31.12.2019 відповідач не виконує своїх зобов`язань, у зв`язку з чим, станом на 21.10.2024, утворилася заборгованість у розмірі 5118,00 грн, яку складає - 3 100,00 грн. заборгованості за тілом кредиту та 626,72 грн заборгованості за відсотками, а також штраф у розмірі 1 391,28 грн. Таким чином просять стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором №31.12.2019- 010000610 від 31.12.2019 укладеним між [PERSON] та ТОВ «Споживчий центр» у розмірі 5118,00 грн, судовий збір в сумі 2422,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 4000,00 грн. Позиція відповідача 24.01.2025 представником відповідачки [PERSON] адвокатом Піпко А.М. (котрий уповноважений представляти інтереси відповідачки на підставі ордеру серії АЕ № 1176935 від 14.01.2025 (а.с. 46) надіслано через підсистему «Електронний суд» відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що: - [PERSON] не укладала кредитний договір з ТОВ «Споживчий центр» (документ № 31.12.2019-010000610) 31.12.2019, оскільки відсутні належні докази укладення такого договору, що виключає можливість переходу права вимоги до позивача.; - [PERSON] не отримувала грошових коштів за Договором, і фактичне виконання його умов не відбулося. Згідно з пункту 2.3 Договору, кредит мав бути наданий шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника, а позивач не надав жодних підтверджувальних документів про виконання цих умов; -відповідачка не сплачувала жодні кошти за договором, хоча на це посилається позивач; -позивач не надав доказів переходу права вимоги; -також відповідачка вважає, що позивач намагається заволодіти її коштами, тому в майбутньому буде звертатись до правоохоронних органів. Процесуальні дії у справі 05.02.2025 судом було задоволено клопотання представника відповідачки адвоката Піпко А.М. та витребувано у позивача докази щодо: - документів, пов`язаних із двома конкретними кредитними договорами, укладеними з [PERSON] , зокрема, оригінали самих договорів та документи, що підтверджують їх виконання; - доказів перерахування коштів, повернення кредиту та інші фінансові документи, виписки з банківських рахунків; -доказів, які підтверджують, що [PERSON] приймала пропозицію укладення кредитних договорів, а також деталі електронного підпису та форми; - докази передачі права вимоги, що стосується кредитних договорів на користь ТОВ «Новий колектор»; - документи, пов`язані з відправленням і врученням повідомлень про відступлення права вимоги, а також вимоги про сплату заборгованості (а.с. 94-95). На виконання вказаної ухвали 11.02.2025 представником позивача через підсистему «Електронний суд» подано письмові пояснення (а.с. 105-107), відповідно до яких представник позивача надає роз`яснення щодо ухвали суду про витребування певних документів, пов`язаних з укладенням та виконанням кредитних договорів і договору факторингу. Представник позивача підкреслює, що деякі документи містять конфіденційну інформацію, включаючи персональні дані третіх осіб, які частково заретушовані для уникнення їх розголошення. Незважаючи на це, укладення договору факторингу підтверджується наявністю Акту приймання-передачі, а відсутність доказів оплати не вважає підставою для сумнівів щодо його укладення. Наступним пунктом представник наголошує на презумпції правомірності правочину, яка передбачає, що угода вважається дійсною, поки вона не буде спростована. Крім того, представник позивача підкреслює, що до позову не пред`являлися претензії щодо певного кредитного договору, що ставить під сумнів його необхідність у даній справі. У відношенні електронних угод представник зазначає, що укладення договорів в електронному вигляді є законним і прирівнюється до письмової форми, відповідно до чинного законодавства України. Представник також навів рішення суду, які підтверджують правомірність електронних підписів і аргументує, що документи, надані суду, мають юридичну силу оригіналів, адже були сформовані в системі електронного суду. Отже, зважаючи на наведені аргументи, представник просить задовольнити позов, оскільки всі необхідні документи є належними, а жоден з аргументів не ставить під сумнів законність договору факторингу та пов`язаних угод. Судовий розгляд Представник позивача ТОВ «Новий Колектор» до судового засідання не з`явився. При звернені до суду зазначили клопотання, яким просили розгляд справи проводити у відсутність представника позивача (а.с. 5). 04.03.2025 позивачка [PERSON] до судового засідання не з`явилась. ЇЇ представник адвокат Піпко А.М. до судового засідання також не з`явився. Надіслав через підсистему «Електронний суд» заяву, якою просить розгляд справи проводити у його відсутність (а.с. 117). Також долучив заяву про стягнення витрат на правничу допомогу адвоката (а.с. 118-119) зазначає у своїй заяві, що скільки всі докази вже подані, а строки їх подання вичерпані. Зауважує, що позивач не надав витребувані судом докази, що свідчить про те, що відповідачка [PERSON] не отримувала коштів, які позивач просить стягнути. Представник відповідача акцентує увагу на тому, що відповідно до умов кредитного договору, [PERSON] не отримала коштів від ТОВ «Споживчий центр». Стороною позивача не надано доказів ані списання коштів з її рахунку, ані їх надходження на рахунок відповідачки. Також у своїх поясненнях зазначає, про стягнення витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 9689,60 грн., оскільки адвокат Піпко А.М. надавав правову допомогу [PERSON] відповідно до укладеного договору, котрий передбачає оплату його послуг. За наведених підстав просив суд розглянути справу у його відсутність, відмовити в задоволенні позову та стягнути витрати за надання правової допомоги. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання. Суд, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо дослідивши всі наявні докази у справі, з`ясувавши всі обставини, надавши їм оцінку, враховуючи клопотання представника позивача та клопотання представника відповідача, приходить до наступних висновків. Оцінка та висновки суду 31.12.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» та [PERSON] було укладено кредитний договір (оферти) №31.12.2019-010000610. Згідно договору позичальнику надано кредит у розмірі 3 100,00 грн Як вбачається з Договору №31.12.2019-010000610 від 31.12.2019 (а.с. 12-13), та заявки (а.с. 21) останній підписаний електронним підписом з одноразовим ідентифікатором F4865. Згідно п.5 ч.1 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно ч.1 ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Враховуючи положення ч. 1 ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа (ч.1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»). Відповідно до ч. 1 ст.7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». З врахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. В силу ст.12 цього Закону якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Згідно ст.642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч.2 ст. 1054та ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до вимог статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В силу ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння заміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 610 ЦК України, порушення зобов`язання є й невиконання або виконання, порушення умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ч.2ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та розмір процентів, встановлений договором. Відповідно до ч.1ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконанням ним грошового зобов`язання. На підтвердження перерахування відповідачу [PERSON] коштів у сумі 3 100,00 грн за кредитним договором, позивачем подано картку субконто боржника (виписка) по Кредитному договору (а.с. 16). Дослідивши дані докази, судом встановлено, що останні не є достатніми та належними для того щоб дійти висновку про факт отримання відповідачкою кредитних коштів у вказаній сумі у зв`язку з відсутністю інших доказів які б в сукупності могли підтвердити такий факт, зокрема відомостей про належність картки відповідачці, виписки з рахунку відповідачки та ін. Суд зазначає, що картка субконто, не підтверджує ні факт отримання кредиту, ні умови кредитування, ні суму заборгованості за кредитом, оскільки зазначений доказ не є підтвердженням виконаних банківських операцій та повністю залежить від волевиявлення кредитора, до того ж остання не містить відомостей про особу виконавця та її підпису. До того ж відповідно до п. 2.3 пропозиції про укладення кредитного договору (оферта) (а.с. 12) зазначається, що надання кредиту здійснюється шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника. За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У Постанові Верховного Суду від 30.01.2018 року по справі №161/16891/15-ц вказано, що відповідно до змісту частини першої статті 1050 ЦК України з урахуванням статей 526, 527, 530 ЦК України, банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Виписка з рахунку особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16.09.2020 року у справі № 200/5647/18, від 25.05.2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 26.05.2021 року у справі № 204/2972/20, від 13.10.2021 року у справі № 209/3046/20, від 01.06.2022 року у справі № 175/35/16-ц. Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 342/180/17 у постанові від 03.07.2019 року зауважила, що розрахунок кредитної заборгованості, не підтверджує умови кредитування та суму заборгованості за кредитом, оскільки зазначений доказ не є підтвердженням виконаних позивачем банківських операцій та повністю залежить від волевиявлення банку. Окрім того, виписками з АК КБ «Приватбанк» по рахунку відповідачки [PERSON] (а.с. 54-73) за період з 01.12.2019 по 31.01.2020 представник відповідачки довів відсутність зарахування коштів в сумі 3100,00 грн. на рахунок відповідачки. Тобто, з урахування вище вказаного, суду не доведено належними доказами, що [PERSON] отримала кошти у сумі 3 100,00 грн за кредитним договором №31.12.2019-010000610 від 31.12.2019, на що посилається позивач. Також доречним є твердження представника пвідповідача, що в дійсності із розрахунків відповідача 16.01.2020 не відбувались перерахування коштів в сумі 241,28 грн та 158,72 грн., в підтвердження чого надано виписки з рахунків відповідачки (а.с. 55 зв.) Стосовно поданого позивачем договору факторингу та тверджень позивача про наявність у нього права вимоги до відповідача, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно з ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. У ч. 2 ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. За висновками Верховного Суду України, що викладені у постанові № 6-979цс15 від 23 вересня 2015 року, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Оскільки боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, правильним є стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Згідно позовної заяви 04.02.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Новий Колектор» було укладено Договір факторингу № 040222-3 відповідно до умов якого та відповідно до Реєстру боржників № 1 до Договору факторингу № 040222-3 укладеного між TOB «Споживчий Центр» та ТОВ «Новий Колектор», до ТОВ «Новий Колектор» перейшло право грошової вимоги до [PERSON] за кредитним договором №31.12.2019- 010000610 від 31.12.2019 . У свою чергу матеріали справи не містять доказів на підтвердження обставин здійснення повної оплати за означеним договором факторингу (згідно п.2.1. Договору факторингу) у сумі, що передбачена в п.3.1 Договору факторингу (квитанцій чи ін..) тобто доказів, які б підтверджували належність виконання фактором своїх зобов`язань за договором. Згідно з ч.1ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з ч. 1ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). У постанові Верховного суду України від 17 січня 2020 року, справа №916/2286/16, предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги). Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (ч. 3ст. 656 ЦК України). Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченою в договорі, право вимоги за яким передається. Доказів про виконання Фактором зобов`язань щодо передачі грошових коштів Клієнту на підтвердження обставин здійснення повної оплати за означеним договором факторингу №040222-3 від 04.02.2022, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання фактором своїх зобов`язань за договором до суду не подано. Тож, враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів виконання фактором своїх зобов`язань за Договором факторингу, щодо здійснення фінансування (сплати фактором суми грошових коштів клієнту за відступлення клієнтом права вимоги), суду не доведено наявності переходу від TOB «Споживчий центр» до ТОВ «Новий Колектор» права вимоги до відповідача за означеним кредитним договором, а відтак і наявності у позивача права вимоги до відповідача за означеним кредитним договором. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджувано обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Судовим розглядом встановлено, що позивачем не доведено суду, отримання відповідачем [PERSON] кредитних коштів за кредитним договором (оферти) №31.12.2019-010000610. Крім того суд зазначає, що відповідно до п.2.9 Договору факторингу, фактор погоджується, що клієнт може нести відповідальність за дійсність грошової вимоги лише на дату відступлення. Згідно п. 6.2.3 Договору факторингу, після переходу до Фактора Права вимоги, Клієнт зобов`язується передати Факторові документацію, яка засвідчує дійсність грошової вимоги. Тож, суд зауважує, що позивач ТОВ «Новий Колектор» укладаючи договір факторингу, не був позбавлений права вимагати первинні документи бухгалтерського обліку та всю іншу документацію (документи, що стосуються заборгованості боржників, які підтверджують дійсність та наявність права грошових вимог клієнта до боржника по заборгованості та є необхідними для пред`явлення вимоги до боржника щодо погашення заборгованості) у первісного кредитора, та згідно вимог ст. 81, ст. 83 ЦПК України, повинен був подати всі ті докази які підтверджують обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, до суду разом з позовною заявою. Також, позивачем не доведено суду наявності правонаступництва, з огляду на неповноту наявної копії договору факторингу та відсутність в матеріалах справи документів на підтвердження перерахування позивачем суми фінансування на рахунок клієнта за відступлені права вимоги, що позбавляє суд правової можливості зробити висновок щодо переходу права вимоги до позивача (а.с. 20, 20 зв.). А відтак позовні вимоги позивача не підлягають до задоволення. Згідно п.6 ч.1 ст. 264 ЦПК України, ухвалюючи рішення суд, зокрема вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, згідно положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позов не підлягає до задоволення, тож витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем. Щодо розподілу судових витрат у справі, суд вбачає доцільним зазначити, що у відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. За ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. За матеріалами справи слідує, що відповідачкою на доведення понесення нею витрат на правову допомогу надано договір про надання правової допомоги від 17.12.2024 (а.с. 39-44), ордер (а.с. 46), договір-рахунок від 16.01.2025 та платіжну інструкцію на суму 4844,80 грн (а.с. 119 зв.). натомість представником відповідачки при вирішенні питання про стягнення судових витрат зазначається сума 9689,60 грн(а.с. 119), втім надано докази понесення відповідачкою витрат лише у сумі 4844,80 грн. (а.с. 119 зв.) За таких підстав, суд вважає, що вимогу в частині відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу слід задовольнити частково та стягнути з позивача та користь відповідачки 4844,80 грн.

Outcome: dismissed