Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

25.06.2024р. [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просить: - стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики № 111021 від 11.10.2021р. в сумі 20 000 (двадцять тисяч) євро 00 центів; - стягнути з відповідача на свою користь відсотки за договором позики № 111021 від 11.10.2021р. в сумі 4 010 (чотири тисячі десять) євро 96 центів; - стягнути з відповідача на свою користь суму трьох процентів річних від простроченої суми за договором позики № 111021 від 11.10.2021р. в сумі 1 427 (одна тисяча чотириста двадцять сім) євро 80 центів. Позов обґрунтований тим, що 11.10.2021р. між позивачем та відповідачем було укладено Договір позики № 111021, відповідно до умов якого (п. 1) позикодавець передав, а позичальник прийняв у позику грошові кошти в сумі 20 000 євро 00 центів, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ 30,4768 грн./1 євро на дату укладення договору складає 609 536 грн. 00 коп. Позика надається з дати отримання грошових коштів позичальником від позикодавця до дати закінчення Договору, визначеної в п. 18 даного Договору. Відповідно до умов п. 2 Договору сторони домовились, що за кожен рік користування грошовими коштами позичальник сплачує позикодавцю 20% річних від суми проінвестованих ним коштів. У п. 3 Договору сторони визначили, що відсотки за користування грошовими коштами нараховуються починаючи з наступного дня їх фактичного отримання позичальником. Останній день нарахування відсотків - день передуючий даті закінчення Договору. Відсотки нараховуються з розрахунку факт/365 днів, тобто виходячи з суми позики помноженої на річний відсоток за кожен фактичний день користування грошовими коштами у кварталі поділеної на 365 днів. Формула розрахунку наступна: сума відсотків = сума позики * річний відсоток * фактична кількість днів користування позикою у розрахунковому періоді / 365 днів. Позичальник виплачує належні позикодавцеві відсотки щоквартально, - в останній день календарного розрахункового періоду. Повернення позиченої суми грошових коштів та відсотків по ній повинне проходити в готівковій формі у місті Києві у валюті позики, або в безготівковій формі на розрахунковий рахунок № [NUMBER] , номер картки: [NUMBER] , в гривні по курсу НБУ на дату нарахування відсотків чи повернення позиченої суми. Відповідно до умов п. 6. Договору, факт передачі позики позикодавцем підтверджується розпискою про одержання позики. Строк дії договору до 11.10.2022р. (п. 18 договору). Станом на день звернення з позовом до суду, відповідач суму основного боргу та проценти не повернув, а тому його заборгованість за Договором складає 25 438 євро 76 центів, та складається з: 20 000 євро 00 центів (сума боргу), 4 010 євро 96 центів (відсотки за договором), 1 427 (євро) 80 центів (3% річних). З огляду на вищевикладене, посилаючись на ст.ст. 612, 625, 1046-1049 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача суму основного боргу за договором позики, проценти та 3 % річних у заявлених розмірах. Позивача та його представниця [PERSON] в судові засідання 27.01.2025р. та 13.03.2025р. не з`явилися, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-130 ЦПК України, повідомлені про час, дату і місце судового розгляду, про причини неявки не повідомили. Водночас 27.01.2025р. представниця позивача звернулася до суду із заявою про розгляд справи за її та позивача відсутності. Відповідач в судові засідання 27.01.2025р. та 13.03.2025р. не з`явився, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду шляхом направлення судових повісток про виклик у судові засідання з прикріпленими до них файлами одержувачу [PERSON] в його електронний кабінет. Про причини неявки відповідач суд не повідомив, а також не подав до суду відзив на позов, заяву про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи. З огляду на приписи ст.ст. 211 та 223 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу по суті за відсутності учасників судового розгляду, які не з`явилися в судове засідання, оскільки неявка останніх не перешкоджає розгляду позову по суті. Дослідив матеріали справи, суд вважає встановленим таке. Так як вбачається з матеріалів справи, 11.10.2021р. між позивачем (позикодавець) та відповідачем (позивальник) було укладено договір позики № 111021, відповідно до п.п. 1-6, 17-18 якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у позику грошові кошти у розмірі 20 000 доларів Євро 00 центів, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ 30,4768 грн./1 Євро на момент укладення договору складає 609 536 грн. 00 коп. Позика надається з дати отримання грошових коштів позичальником від позикодавця до дати закінчення договору, визначеної у п. 18. Сторони домовилися, що за кожен рік користування грошовими коштами позичальник сплачує позикодавцю 20% від суми проінвестованих ним коштів, та що виплата відсотків відбувається щоквартально. Відсотки за користування грошовими коштами нараховуються починаючи з наступного дня їх фактичного отримання позичальником. Останній день нарахування відсотків день передуючий даті закінчення договору. Відсотки нараховуються з розрахунку факт/365 днів, тобто виходячи із суми позики помноженої на річний відсоток за кожен фактичний день користування грошовими коштами у кварталі (розрахунковий період) поділеної на 365 днів (сума відсотків = сума позики х річний відсоток х фактична кількість днів користування позикою у розрахунковому періоді : 365 днів). Повернення позиченої суми грошових коштів та відсотків по ній повинне проходити в готівковій формі у м.Києві у валюті позики, або в безготівковій формі на розрахунковий рахунок [NUMBER] , номер картки: [NUMBER] , у гривні по курсу НБУ на дату нарахування відсотків чи повернення позиченої суми. Факт передачі позики позикодавцем підтверджується розпискою про одержання позики, яку позичальник надає позикодавцю одночасно із отриманням грошових коштів у разі якщо позика надається у готівковій формі або зарахування грошових коштів на банківський рахунок. Договір вважається укладеним з моменту передання грошей, дата закінчення договору 11.10.2022р. Також відповідачем 11.10.2021р. було надано позивачеві власноручно підписану розписку про підтвердження факту передання грошової суми за договором позики від 11.10.2021р. до 11.10.2022р., в тому, що він, [PERSON] , [INFO] , паспорт [NUMBER] , виданий 18.05.2007р. Врадіївським РВ УМВС України в Миколаївській області, РНОКПП [NUMBER] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] (позичальник за договором) отримав від позикодавця [PERSON] на виконання умов договору позики укладеного 11.10.2021р. готівкою суму позики у розмірі 20 000 Євро 00 центів. У визначений п.п. 1, 18 договору позики строк, до 11.10.2022р, відповідач не повернув позивачеві отриману позику в сумі 20 000 Євро 00 центів та відсотки за договором позики. За розрахунком позивача ним розраховано проценти наступним чином: - проценти у розмірі 4 010 євро 96 центів за період з 11.10.2021р. по 11.10.2022р. (20 000 євро (сума позики) х 20% (процентна ставка за користування позиченими коштами погоджена сторонами) * 366 (кількість днів користування позиченими коштами) / 365); - проценти у розмірі 4 010 євро 96 центів за період: з 01.01.2022р. по 10.09.2024р. у розмірі 898 євро 63 центи; за період з 01.04.2022р. по 10.09.2024р. у розмірі 986 євро 30 центів; за період з 01.07.2022р. по 10.09.2024р. у розмірі 997 євро 26 центів; за період з 01.10.2022р. по 10.09.2024р. у розмірі 1 008 євро 22 центи; за період з 11.10.2022р. по 10.09.2024р. у розмірі 120 євро 55 центів. За розрахунком позивача, ним розраховано 3% річних з застосуванням наступної формули: сума санкції = С (сума заборгованості) * 3% * Д (кількість днів прострочення), та розмір таких становить 1 427 євро 79 коп.: - з 11.10.2022р. до 31.12.2023р.: 20 000 євро*3%*447:365:100 = 734 євро 79 центів; - з 01.01.2024р. до 10.09.2024р.: 20 000 євро*3%*254:366:100 = 416 Євро 39 центів; - з 01.01.2022р. до 31.12.2023р.: 898 євро 63 центи *3%*730:365:100 = 53 євро 92 центи; - з 01.01.2024р. до 10.09.2024р.: 898 євро 63 центи *3%*254:366:100 = 18 євро 71 цент; - з 01.04.2022р. до 31.12.2023р.: 986 євро 30 центів *3%*640:365:100 = 51 євро 88 центів; - з 01.01.2024р. до 10.09.2024р.: 986 євро 30 центів *3%*254:366:100 = 20 євро 53 центи; - з 01.07.2022р. до 31.12.2023р.: 997 євро 26 центів *3%*549:365:100 = 45 євро 00 центів; - з 01.01.2024р. до 10.09.2024р.: 997 євро 26 центів *3%*254:366:100 = 20 євро 76 центів; - з 01.10.2022р. до 31.12.2023р.: 1 008 євро 22 центи *3%*457:365:100 = 37 євро 87 центів; - з 01.01.2024р. до 10.09.2024р.: 1 008 євро 22 центи *3%*254:366:100 = 20 євро 99 центів; - з 11.10.2022р. до 31.12.2023р.: 120 євро 55 центів *3%*447:365:100 = 4 євро 43 центи; - з 01.01.2024р. до 10.09.2024р.: 120 євро 55 центів *3%*254:366:100 = 2 євро 51 цент. В додатки до позовної заяви адвокаткою Хілько А.В. надано клопотання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн. 00 коп., в якому вказує, що обсяг наданих адвокатом послуг та витрачений на це час зафіксований у акті приймання-передачі та детальному описі робіт (наданих послуг) та здійснених витрат виконаних адвокатом, необхідних для надання правничої допомоги у справі. 10.09.2024р. між адвокаткою Хілько А.В. та позивачем [PERSON] (клієнт) укладено договір № 133 про надання правової допомоги, в якому (п.п. 1.1) адвокат прийняв на себе зобов`язання надавати клієнту правову допомогу, пов`язану із захистом його прав та законних інтересів в судах всіх інстанцій, що діють в системі судоустрою України у справі про стягнення боргу за договором позики № 111021 від 11.10.2021р. За надання правової допомоги адвокатом клієнт зобов`язується сплатити адвокату гонорар, який визначається у Описі робіт (наданих послуг) та здійснених витрат вчинюваних адвокатом, та необхідних для надання правничої допомоги. Гонорар сплачується клієнтом за виконану роботу на підставі рахунку. За результатами наданих послуг адвокат складає Акт приймання-передачі послуг (п. 4.1 договору). 10.09.2024р. адвокаткою Хілько А.В. видано рахунок-фактуру № 13301 від 10.09.2024р. на оплату послуг за надання правової допомоги за договором про надання правничої допомоги № 133 від 10.09.2024р. у розмірі 7 000 грн. 12.09.2024р. [PERSON] оплачено послуги з надання правової допомоги за договором про надання правової допомоги № 133 від 10.09.2024р. у розмірі 7 000 грн. 00 коп. (платіжна інструкція № 190005382 від 12.09.2024р.). У Акті приймання-передачі наданих послуг від 13.09.2024р. зазначено, що адвокат якісно та в повному обсязі надав юридичні послуги згідно з договором у справі про стягнення боргу за договором позики № 111021 від 11.10.2021р., вартість послуг становить 5 000 грн. 00 коп., без ПДВ. Також 13.09.2024р. адвокаткою Хілько А.В. складено Детальний опис робіт (наданих послуг) та здійснених витрат виконаних адвокатом, необхідних для надання правничої допомоги у справі, згідно якого розмір витрат на професійну правничу допомогу складає 7 000 грн. 00 коп. виходячи із наступного розрахунку: зміст витраченого часу (підготовка позовної заяви з додатками), кількість годин - 8, вартість - 7 000 грн. 00 коп. Встановив вказані обставини, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно приписів ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В свою чергу, ст.ст. 76-89 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, допустимості, достовірності та достатності, обов`язок доказування і подачі доказів, а також підстави звільнення від доказування, порядок подачі доказів, витребування доказів та оцінки доказів. Відповідно до ч.ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Верховний Суд України у постанові від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019р. у справі № 464/3790/16-ц. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частинами 1 та 3 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, і за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк і термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). У справі, що розглядається між сторонами виникли договірні правовідносини за договором позики укладеним у письмовій формі, зміст якого, як і складена позичальником розписка, підтверджують факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів, які позичальником позикодавцеві не повернуті. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, ЗУ Про зовнішньоекономічну діяльність № 959-ХІІ; ЗУ Про валюту і валютні операції № 2473-VIII. Згідно ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019р. № 373/2054/16-ц. У справі, що розглядається між сторонами виникли договірні правовідносини за договором позики укладеним у письмовій формі, зміст якого, як і надана відповідачем боргова розписка, підтверджують факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів, які позичальником позикодавцеві не повернуті. З вищевикладеного в сукупності вбачається, що вимога позивача про стягнення з відповідача неповернутої суми позики в розмірі 20 000 Євро 00 центів є законною та обґрунтованою, а відтак такою, що підлягає задоволенню. Щодо заявлених вимог про стягнення процентів за користування позикою, то слід зазначити наступне. У додатки до позовної заяви надає наступні розрахунки процентів за договором позики: - проценти у розмірі 4 010 Євро 96 центів за період з 11.10.2021р. по 11.10.2022р. (20 000 євро (сума позики) х 20% (процентна ставка за користування позиченими коштами погоджена сторонами) * 366 (кількість днів користування позиченими коштами) / 365); - проценти у розмірі 4 010 Євро 96 центів за період: з 01.01.2022р. по 10.09.2024р. у розмірі 898 Євро 63 центи; за період з 01.04.2022р. по 10.09.2024р. у розмірі 986 євро 30 центів; за період з 01.07.2022р. по 10.09.2024р. у розмірі 997 євро 26 центів; за період з 01.10.2022р. по 10.09.2024р. у розмірі 1 008 євро 22 центи; за період з 11.10.2022р. по 10.09.2024р. у розмірі 120 євро 55 центів. При цьому, у позовних вимогах позивач ставить питання про стягнення з відповідача на його користь процентів за користування позикою у розмірі 4 010 євро 96 центів. У договорі позики сторонами узгоджені розмір процентів - 20% від суми проінвестованих ним коштів, та що відсотки за користування грошовими коштами нараховуються починаючи з наступного дня їх фактичного отримання позичальником. Останній день нарахування відсотків - день передуючий даті закінчення договору, якою є 11.10.2022р. Відсотки нараховуються з розрахунку факт/365 днів, тобто виходячи із суми позики помноженої на річний відсоток за кожен фактичний день користування грошовими коштами у кварталі (розрахунковий період) поділеної на 365 днів (сума відсотків = сума позики х річний відсоток х фактична кількість днів користування позикою у розрахунковому періоді : 365 днів). Згідно приписів ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Тож, незважаючи на вчинені позивачем розрахунки процентів: 1) проценти у розмірі 4 010 Євро 96 центів за період з 11.10.2021р. по 11.10.2022р.; 2) проценти у розмірі 4 010 Євро 96 центів (з 01.01.2022р. по 10.09.2024р. у розмірі 898 Євро 63 центи; за період з 01.04.2022р. по 10.09.2024р. у розмірі 986 євро 30 центів; за період з 01.07.2022р. по 10.09.2024р. у розмірі 997 євро 26 центів; за період з 01.10.2022р. по 10.09.2024р. у розмірі 1 008 євро 22 центи; за період з 11.10.2022р. по 10.09.2024р. у розмірі 120 євро 55 центів), ним до стягнення заявлено суму процентів, як 4 010 євро 96 центів, а не як зазначено у розрахунках 4 010 євро 96 центів та 4 010 євро 96 центів. За такого розмір відсотків, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за період з 12.10.2021р. (наступний день після фактично отримання коштів відповідачем за договором позики) до 10.10.2022р. (день передуючий даті закінчення договору позики), всього за період 364 дні (фактична кількість днів користування позикою), виходячи із суми позики 20 000 євро 00 центів та погодженої сторонами відсоткової ставки як 20 %, повинен становити 3 989 євро 04 центи. Також суд, вважає доцільним зазначити, що у постанові Великої Палати Верховного суду від 05.04.2023р. у справі № 910/4518/16 зроблено висновок про те, що зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за користування кредитом поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що підхід, за якого проценти за користування кредитом могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за статтею 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за користування кредитом, розмір якої не може бути зменшений судом. А тому стягнення відсотків за період після 11.10.2022р. (дата закінчення строку дії договору позики) не може мати місце, адже проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України. Позивач просив стягнути з відповідача 3 % річних, відповідно до статті 625 ЦК України, в розмірі 1 427 євро 79 центів нараховані ним окремо на основну суму боргу та відсотки, за різні періоди, починаючи з 01.01.2022р. по 10.09.2024р. Разом з тим, суд зауважує, що в Україні Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, який було затверджено Законом України 2102-IX від 24 лютого 2022 року Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану введено воєнний стан, який у подальшому продовжувався Указами Президента України Про продовження строку дії воєнного стану в Україні, та який діє до цього часу. Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Аналогічні правові висновки містяться у постанові ВС у справі № 755/3068/23 від 29.01.2025р. До того, ж згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (проценти передбачені договором в межах строку його дії до 11.10.2022р. та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, розраховані в межах цього ж строку з 01.01.2022р.). А відтак, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 1 427 євро 79 центів. Позивач також просить стягнути з відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 грн. 00 коп. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ст. 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність № 5076-УІ від 05.07.2012р. (далі - Закон № 5076-УІ) договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009р. № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону № 5076-УІ). У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19 зауважено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Водночас чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. З урахуванням наведеного суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі Схід / Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. (ч. 4 ст. 137 ЦПК України). У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. У відповідності до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial