Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-03 00:00:00

В травні 2024р. [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчий комітет Крупецької сільської ради Дубенського району Рівненської області про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей з батьком та стягнення аліментів. В обґрунтування позову зазначив, що 18.02.2007р. він уклав шлюб із відповідачкою. Від даного шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачкою не склалося, сторони мають протилежні погляди на життя та різні характери, будь-яке взаєморозуміння та довіра між ними відсутні. Шлюбні відносини припинені понад рік. Відповідачка самостійно змінила місце свого проживання та виїхала за кордон. Подальше спільне життя і збереження шлюбу вважає неможливим, а тому шлюб підлягає розірванню. Щодо визначення місця проживання дітей зазначено, що відповідачка проживає окремо, останнім часом дітьми цікавиться дуже рідко. В січні місяці 2024р. повідомила, що має намір створити окрему сім`ю та виїхала за межі України. Добровільно допомоги на утримання дітей не надає. Власне житло у неї відсутнє. Створення сім`ї та виїзд за межі України відповідачки може негативно відобразитися на вихованні спільних дітей. Діти ставляться до батька прихильно, у нього наявні усі можливості здійснювати належний догляд та займатися їх вихованням. Виходячи з інтересів дітей, вважає за доцільне залишити дітей на його вихованні. Просить визначити місце проживання [PERSON] та [PERSON] з батьком [PERSON] за місцем його проживання. Також, просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей у розмірі 2 000,00 грн. щомісячно на кожну дитину до досягнення ними повноліття. 23.07.2024р. [PERSON] подано зустрічну позовну заяву, в якій вона просила розірвати шлюб із [PERSON] , визначити місце проживання дочок [PERSON] та [PERSON] разом з нею, та стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей у розмірі 3 000,00 грн. щомісячно на кожну дитину. В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначено, що сторони уклали шлюб 18.02.2007 р. Від шлюбу народилося двоє доньок: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В перших роках спільного життя з відповідачем все було добре. Вони виховували дітей, створювали плани на майбутнє, облаштовували родину, тощо. Вихованням та доглядом за дітьми все життя займалася позивач особисто. Забезпечувала їх матеріально та усім необхідним: продуктами харчування, одягом, ліками та вітамінами, витратами на дозвілля. Позивач важко працювала для того, щоб матеріально забезпечити себе та доньок усім необхідним. За весь період життя з відповідачем, останній ніде не працював, не забезпечував сім`ю, усім займалася вона. Близько 8-9 місяців тому чоловік почав поводити себе неадекватно, провокувати на конфлікти, чим лякав її та дітей. У грудні місяці 2023р. після неодноразових сварок з чоловіком, вона з дітьми переїхала жити в будинок до матері, що знаходиться в [ADDRESS] . Згодом вона дізналася, що відповідач зняв її з реєстрації з того будинку, який вони разом придбали за період шлюбу у с. Боратин, оскільки право власності на зазначений будинок визначено за відповідачем. У січні місяці 2024р. з метою заробітку коштів для родини, вона поїхала у Польщу, де заробляла кошти, щоб забезпечувати дітей, тому що [PERSON] не працює і не може забезпечувати спільних дітей. Під час знаходження на заробітках, вона дізналася, що чоловік подав до суду позов про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів. Вважає, що чоловік хоче залишити дітей за своєю реєстрацією з метою ухилення від виконання свого чоловічого обов`язку щодо захисту Батьківщини та робить все, щоб його уникнути. На даний час, вона з молодшою донькою [PERSON] живе в смт. Мар`янівка, у донечки є друзі, вона має гарні відносини з бабусею. Старша дочка [PERSON] проживає з відповідачем. Вважає за необхідне визначити місце проживання доньок разом з нею, оскільки дівчата потребують материнського виховання. Просить визначити місце проживання доньок [PERSON] та [PERSON] з матір`ю за місцем її проживання чи перебування та стягнути з відповідача аліменти на їх утримання. Ухвалою суду від 31.07.2024 об`єднано в одне провадження первісний та зустрічний позови. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Бернацький П.В. підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просили їх задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відмовити. В свою чергу позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник адвокат Веремчук В.В. підтримали в судовому засіданні зустрічний позов, посилаючись на обставини, викладені в ньому, просили його задовольнити, в задоволенні первісного позову [PERSON] відмовити. Представник 3-ї особи в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Також до суду надав Висновок за №10-11/2056 від 29.07.2024р. про визначення місця проживання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно з цим висновком Крупецька сільська рада Дубенського району Рівненської області як орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання дітей, враховуючи їх побажання, наступним чином: з батьком [PERSON] залишити проживати доньку [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] залишити проживати доньку [PERSON] , [INFO] . Дослідивши позовні заяви, пояснення учасників справи, письмові докази, допитавши свідків, опитавши думку дітей, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Встановлено, що 18.02.2007 року між сторонами зареєстрований шлюб Боратинською сільською радою Радивилівського району Рівненської області, актовий запис №1, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.6). Від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.7-8). Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно із положеннями п. 3 ч. 2 ст. 18, ст. 51, ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 110 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Згідно ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність неповнолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. У ході розгляду справи судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання, почуття любові та поваги один до одного між сторонами втрачено, фактичні шлюбні відносини між ними припинені, примирення між подружжям та збереження сім`ї не можливо, так як це буде суперечити інтересам та волі обох сторін. При таких обставинах, суд дійшов до висновку, що сім`я розпалася остаточно і шлюб існує формально, у зв`язку із чим підлягає розірванню. Щодо вимог сторін про визначення місця проживання дітей, судом встановлено наступне. Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою ст. 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Суд - це фактично останній інструмент, який підлягає використанню при вирішенні сімейних спорів, коли спір неможливо вирішити іншим шляхом. Водночас розлучення має відбутися таким чином, щоб батько і матір як і раніше співпрацювали при виконанні батьківських обов`язків. Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини). Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Виходячи зі змісту частини шостої статті 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19). Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини. У цій справі встановлено, що батьки мають належні житлові умови, що підтверджується актами обстеження матеріально-побутових умов як за адресою проживання батька [PERSON] , так і за адресою проживання мати [PERSON] ; доход;, мають бажання виховувати дітей. Судом в ході розгляду справи не встановлено доказів безвідповідального ставлення сторін до виховання дітей, або поведінка когось з них свідчила б про неможливість залишення з ним дітей. Доказів жорстокого поводження батьків з дітьми, притягнення когось з них до адміністративної чи кримінальної відповідальності, у тому числі за вчинення домашнього насильства, учасниками справи не надано та судом таких фактів не встановлено. Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і має гарантувати захист прав дитини. Дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами: отримувати всю відповідну інформацію; отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; клопотати про призначення спеціального представника під час розгляду судовим органом справ, бути поінформованою про можливі наслідки реалізації своїх думок та про можливі наслідки будь-якого рішення (статті 3, 4 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 1996 року). Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати інтересам дитини (стаття 12 Конвенції про права дитини, стаття 171 СК України, стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства»). Суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17). Мати, батько, баба, дід, інші особи, з якими проживають неповнолітні брати та сестри, зобов`язані сприяти їхньому спілкуванню (частина третя статті 259 СК України). Якщо це можливо, суди не повинні допускати розлучення братів і сестер. При визначенні роздільного місця проживання дітей, з урахуванням конкретних обставин справи, окрім емоційного зв`язку між братами/сестрами необхідно звернути увагу на деякі аспекти: чи не завдасть братам/сестрам істотної психологічної травми подальше роздільне проживання, а отже, чи може це вплинути на погіршення їх психічного та психологічного стану; різниця у віці між дітьми, чи мала місце опіка старшої дитини над молодшим братом/сестрою; чи є відчуття дітьми однієї сім`ї на час вирішення спору. Має значення також проживання в одному чи різних населених пунктах, відстань між ними, чи унеможливить віддаленість місця проживання дітей спілкування між собою; тривалість проживання кожного з дітей з батьком або матір`ю на час вирішення спору; чи не проявляв один з батьків байдужості до виховання тієї дитини, яка проживала окремо тощо. Судом за участі психолога були опитані в судовому засіданні діти [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] суду пояснила, що любить обох батьків, однак наразі бажає проживати з батьком, оскільки не бажає втрачати звичайне середовище, друзів, не бажає змінювати учбовий заклад. До матері із задоволенням приїздити в гості. Також суду пояснила, що не буде відчувати психологічний дискомфорт, якщо сестра [PERSON] буде проживати окремо з матір`ю, оскільки вони вільно можуть спілкуватися між собою та приїздити в гості. [PERSON] суду пояснила, що прихильно ставиться до обох батьків, бажає наразі проживати з батьком. В той же час суду не змогла пояснити чому саме не бажає проживати з матір`ю, повторюючи фактично наративи батька про те, що мати їх кинула та знайшла собі іншого чоловіка, що на думку суду є негативним впливом батька на думку дитини по відношенню до матері. Допитані в судовому засіданні свідки зі сторони [PERSON] . [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] фактично суду підтвердили, що вихованням дітей займалася [PERSON] , оскільки [PERSON] постійно був на заробітках. Сім`я [PERSON] мала господарство, худобу, яка у відсутність [PERSON] була повністю на [PERSON] . В той же час пояснили, що на їх думку [PERSON] неналежно справлялася з обов`язками господині. Однак при цьому жодних нарікань з приводу виховання [PERSON] дітей від свідків не надходило. Допитана в судовому засіданні свідок зі сторони [PERSON] . [PERSON] пояснила, що вона є старшою донькою [PERSON] від першого шлюбу. У шлюбі із [PERSON] народилося ще двоє доньок. В сім`ї були постійно проблеми з грошима, діти були на вихованні [PERSON] , оскільки [PERSON] постійно перебував на заробітках, хоча при цьому матеріального достатку вони не відчували. Також суду пояснила, що останнім часом [PERSON] поводив себе агресивно, вчиняв домашнє насильство, хоча мати до правоохоронних органів з цього приводу не зверталася. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд погоджується з остаточним висновком органу опіки та піклування щодо застосування у сімейній ситуації, з приводу якої існує спір, моделі роздільної фізичної опіки батьків щодо дітей. Існування виключних обставин, за яких всі діти повинні залишитися проживати лише з батьком, [PERSON] суду не надано. Водночас, судом враховано, що станом на дату подання позову доньці [PERSON] , [INFO] виповнилося 14 років, що, згідно з положеннями частини третьої статті 160 СК України, свідчить про наявність у неї права самостійно обирати з ким з батьків вона буде проживати. Протягом розгляду справи [PERSON] виявила бажання проживати з батьком. За вищевказаних обставин суд не розглядає питання визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON] , у зв`язку із набуттям останньою право самостійно обирати місце проживання. Щодо вимог сторін про стягнення аліментів на утримання дітей, суд виходить з того, що з кожним з батьків залишається проживати по дитині, а також виходить з того, що на теперішній час відсутні підстави вважати невиконання батьками своїх обов`язків щодо утримання дітей, а тому зазначені вимоги, на думку суду, є передчасними. На підставі ст.51 Конституції України, Декларації прав дитини, ст.ст. 9,18 Конвенції про права дитини, ст.ст.12, 15 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 19, 104, 105, 112,150-155, 157, 158, 159-161 Сімейного кодексу України та

Outcome: partial