Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Краснолиманське» про стягнення заборгованості по заробітній платі. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що з відповідачем по справі перебував у трудових відносинах з 01.02.2022 р. по 27.12.2024 р. Наказом від 27.12.20224 р. він був звільнений за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Оскільки станом на теперішній час відповідач не виплатив йому всі належні суми при звільненні, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі за період з 01.02.2022 р. по 27.12.2024 р. у розмірі 557965,76 грн. Представник відповідача ТОВ «Краснолиманська» не скористався своїм право на подання відзиву на позовну заяву, передбачене ст. 178 ЦПК України. Позивач в судове засідання не з`явився, просив справу слухати без його участі ( а.с. 34). Представник відповідача в судове засідання не з`явилась, про день і час слухання справи був повідомлений належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив . Суд на підставі ст. 280 ЦПК України ухвалює заочне рішення по справі, оскільки відповідач двічі не з`явився в судове засідання, не повідомив про причини своєї неявки, не надав відзив на позовну заяву, а позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Суд розглянув справу за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про день і час слухання справи, що відповідає положенням ст. ст. 128, 223 ЦПК України, з урахуванням поданих клопотань про розгляд справи за відсутності сторони, що , в свою чергу, не порушує прав та обов`язків учасників судової справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Ухвалою суду від 28.01.2025 р. провадження по справі відкрито. Справу призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні, оскільки в спрощеному порядку розглядаються справи, що виникають із трудових відносин, що відповідає положенням ч. 4 ст. 19 ЦПК України. Одночасно ухвалою суду від 28.01.2025 р. у відповідача ТОВ « Краснолиманське» витребувані відомості про розмір заборгованості по заробітній платі [PERSON] . Ухвалою суду від 17.02.2025 року до керівника ТОВ « Краснолиманське» застосовані заходи процесуального примусу за невиконання ухвали суду від 28.01.2025 року про витребування доказів- штраф у розмірі 9084 грн. Станом на момент розгляду справи ухвала суду від 28.01.2025 р. не виконана. Ухвалою суду від 17.02.2025 р. залишено позов без руху із зобов`язанням позивача надати докази на підтвердження розміру заборгованості по заробітній платі. В обґрунтування позовних вимог позивачем надано : копію трудової книжки ( а. с. 11-12), індивідуальні відомості про застраховану особу ( а. с. 10), розрахункові листки ( а. с. 156-157), виписка з банку ( а. с. 18-125). Відповідачем ТОВ « Краснолиманське» не спростовні надані позивачем [PERSON] докази , відзив на позовну заяву не надано. Згідно положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані , на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових і електронних доказів, висновків експертів. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2 сит. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 10 ст. 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. В даному випадку суд розглянув справу за наявними в ній доказами. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем по справі ТОВ « Краснолиманське» з 01.02.2022 р. по 27.12.2024 р. Наказом від 27.12.2024 р. позивач був звільнений за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. ( а. с. 12). Частинами першою, четвертою та\~п`ятою статті 43 Конституції України\~встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною першою\~статті 1 Закону України «Про оплату праці»\~та частиною першою\~статті 94 КЗпП України\~встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною третьою\~статті 15 Закону України «Про оплату праці»\~передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій\~статті 97 КЗпПУкраїни. Зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат. Одночасно звертає на себе увагу той факт, що заробітна плата виплачується лише за виконану працівником роботу, а якщо працівник такої роботи не виконував, то заробітна плата йому не виплачується, за винятком виплат, передбачених законодавством (зокрема, у випадку простою). Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у складі об`єднаної палатиКасаційного цивільного суду у постанові від 10.10.2019 у справі № 243/2071/18, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.10.2022 у справі № 905/857/19. Згідно із частиною першою\~статті 47 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Відповідно до\~статті 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена\~статтею 117 КЗпП України. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена в пунктах 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц). Конституційний Суд України в Рішенні від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини). Надана позивачем довідка УПФУ відображає дані про суми заробітної плати, з якої сплачується єдиний соціальний внесок та інформацію про страховий стаж. Єдиний внесок нараховується на суми, не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов`язкових платежів, що відповідно до закону сплачуються із зазначених сум. Отже, із суми доходу, зазначеної в індивідуальних відомостях відраховуються ПДФО та військовий збір. Розраховуючи вказану суму\~заборгованості по виплаті заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, суд виходить з офіційних даних про заробітну плату\~ [PERSON] , які містяться у довідці форми ОК-5 від 17.01.2025 р. та сукупно за лютий -грудень 2022 р. становить 560718,14 грн., за січень-грудень 2023 р-714113,88 грн., за січень-червень2024 р.- 469660 грн., з необхідним вирахуванням з вказаної суми ПДФО та військового збору в загальній сумі -26167,38 грн.( 1,5% військового збору), 314008,56 грн.- (18% ПДФО). Згідно виписки по банковому рахунку позивач отримав заробітну плату за 2022 рік в сумі 381183,72 грн. Оскільки нараховано у 2022 р.- 560718,14 грн.( без сплати ВЗ та ПДФО), з урахуванням сплати ВЗ та ПДФО ця сума становить 451378,11 грн. ( 560718,14 - 8410,77 (1,5%ВЗ) - 100929,26 ( 18% ПДФО) = 451378,11 грн. Сума заборгованості по зарплаті у 2022\~році становить 451378,11 -381183,72 =70194,39 грн. Оскільки нараховано у 2023 році заробітну плату в сумі 714113,88 грн., ( без сплати ВЗ та ПДФО),з необхідним вирахуванням з вказаної суми ПДФО ( 18%) та ВЗ ( 1,5%) сума нарахованої заробітної плати становить 574861,67\~грн. ( 714113,88- 10711,71 ( 1,5% ВЗ) - 128540,50 ( 18% ПДФО) = 574861,67 грн. Сума заборгованості у 2023\~році становить : 574861,67 517659,90= 57201,77 грн. У 2024 році нараховано дохід 469660 грн. за період ( січень червень 2024 рік включно), з вирахуванням ВЗ та ПДФО ця сума становить 378076,30 грн. ( 469660- 7044,90 ( 1,5% ВЗ) 84538,80 ( 18% ПДФО) =378076,30 грн. Сплачено за період січень-червень 2024 р згідно виписки з банку 338759,98 грн. Отже, сума заборгованості за січень-червень\~2024\~рік становить : 378076,30-338759,98= 39316,32 грн. За період з липня 2024р. по грудень 2024 р. позивачу згідно виписки з банку було сплачено заробітної\~плати в розмірі 181690,43 грн. Позивачем надано два розрахункові листа про нарахування заробітної плати в сумі 80167,21 грн. за липень 2024 р., до виплати з урахуванням ПДФО та ВЗ - 64534,60 грн., та в сумі 59934,22 грн. за серпень 2024 р. , до виплати - 48247,05 грн. Інших доказів щодо нарахування заробітної плати матеріали справи не містять. \~ \~ \~ \~ \~ Відсутність у\~довідці ПФУ,\~наданої позивачем,\~інформації щодо\~нарахування заробітної\~плати з\~липня 2024\~р.\~по грудень\~2024\~р.,\~та наявність\~інформації про\~виплату заробітної\~плати за\~період з\~липня 2024\~р.\~по грудень\~2024\~р.,\~що підтверджено\~випискою з\~банку, свідчить про не нарахування заробітної плати, а не про наявність заборгованості. Виходячи з положень КЗпП України, Закону України « Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження ( на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість). Обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин, втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати. Відповідно до висновку Верховного Суду, який викладено у постанові від 28.03.2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : 1)\~визнання права;\~2)\~визнання правочину\~недійсним;\~3)\~припинення дії,\~яка порушує\~право;\~4)\~відновлення становища,\~яке існувало\~до порушення;\~5)\~примусове виконання\~обов`язку\~в натурі; 6)\~зміна правовідношення;\~ \~ \~7)\~припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. \~ \~ \~Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~5\~ЦПК України\~у випадку,\~якщо закон\~або договір\~не визначають\~ефективного способу\~захисту порушеного,\~невизнаного або\~оспореного права,\~свободи чи\~інтересу особи,\~яка звернулась\~до суду,\~суд відповідно\~до викладеної\~в позові вимоги такої особи, може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України « Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Конституційний Суд у рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах. Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути відповідним наявним обставинам. Оскільки відомостей про нарахування заробітної плати позивачу за період з липня 2024 р. по грудень 2024 рік матеріали справи не містять, разом з тим, за період з липня 2024 р. по грудень 2024 рік позивачу було сплачено заробітну плату в сумі 181690,43 грн., що підтверджено випискою з банку, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме про зобов`язання відповідача ТОВ « Краснолиманське» здійснити нарахування заробітної плати [PERSON] за період з липня 2024 р. по грудень 2024 р. та здійснити виплату заборгованості по зарплаті, з урахуванням виплачених сум, що відповідає відповідним наявним обставинам справи та положенням ч.2 ст.5 ЦПК України. Отже з відповідача ТОВ « Краснолиманське» на користь позивача необхідно стягнути заборгованість по заробітній платі за 2022 рік в сумі 70194,39 грн., за 2023 рік-57201,77\~грн.,\~ за січень -червень 2024 рік- 39316,32 грн., а всього за період лютого 2022 р. по червень 2024 рік заборгованість по заробітній платі в сумі 166712,48 грн. ( сума визначена після відрахування ВЗ та ПДФО). \~ \~ Відповідно до\~п.\~6\~Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~24.12.1999\~року №\~13\~« Про\~практику застосування\~судами законодавства\~про оплату\~праці»,\~оскільки справляння\~і сплата\~прибуткового податку\~з громадян\~є відповідно\~обов`язком роботодавця\~та працівника,\~суд визначає\~зазначену суму\~без утримання\~цього податку\~й інших\~обов`язкових платежів,\~про що\~зазначає в\~резолютивній частині\~рішення. Оскільки сума заборгованості по заробітній платі в сумі 166712,48\~грн. визначена після утримання податків і обов`язкових платежів, суд вважає за необхідним зазначити про це в резолютивній частині рішення. Отже, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість по заробітній платі в сумі 166712,48 грн. ( сума визначена після утримання обов`язкових платежів) . Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 1667,12 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial