Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений 20.12.2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик О.А., зареєстрований в реєстрі за № 2572, сторонами якого зазначено [PERSON] та [PERSON] ; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2504986880000, що була здійснена 20.12.2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик О.А. на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 70796835 від 20.12.2023 року, номер відомостей про речове право: 53025062; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2504986880000. Позивач мотивує свої вимоги тим, що квартира [ADDRESS] належить позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу частки квартири від 07.12.2021 року та на підставі свідоцтва про право на спадщину від 01.08.2023 року. На початку січня 2024 року, прибувши на квартиру [ADDRESS] , позивач не зміг потрапити до квартири, оскільки замки в дверях були замінені, а в квартирі знаходились невідомі особи, якими позивачу було надано копію оскаржуваного договору купівлі-продажу квартири від 20.12.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик О.А. Однак позивач ніколи не укладав із відповідачем договір купівлі-продажу квартири та взагалі не знав про його існування, позивач не вчиняв жодної нотаріальної дії у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кирик О.А. та не мав наміру продавати квартиру, що свідчить про укладення спірного договору третьою особою без відома та дозволу позивача, тому позивач вимушений звернутись з даним позовом до суду. 22 лютого 2024 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирик Ольга Анатоліївна, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, та постановлено розгляд справи у порядку загального позовного провадження. (а.с. 44-47) 22 лютого 2024 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва у порядку забезпечення позову накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . (а.с. 49-51) 21 березня 2024 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва призначено судову почеркознавчу експертизу, закрито підготовче засідання та зупинено провадження у справі. (а.с. 68-71) 20 червня 2024 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва задоволено клопотання експерта про витребування додаткових доказів. (а.с. 86-87) 26 лютого 2025 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відновлено провадження у справі у зв`язку із складенням Висновку експерта № 5726/24-32 від 07.02.2025 року та справу призначено до судового розгляду по суті позовних вимог. (а.с. 102-114, 115-116) Представник позивача Андрушко І.П. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, що містить зміст позовної заяви. Представник відповідача Одаренко К.О. в судовому засіданні проти позову заперечила в повному обсязі Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомили. Вислухавши пояснення та заперечення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приймаючи до уваги письмові заяви сторін щодо предмета спору, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України) Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть ста\-ти будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Як убачається з матеріалів справи, квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу частки квартири від 07.12.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тищенко А.В., реєстровий номер № 411, та на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.08.2023 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тищенко А.В., реєстровий номер № 107. (а.с. 24-25, 26, 27, 28, 29) За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.01.2024 року, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано на [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , від імені якої діє [PERSON] , посвідченого 20.12.2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик О.А., зареєстрованого в реєстрі за № 2572; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 70796835 від 20.12.2023 року. (а.с. 22-23, 30) Відповідно до Висновку експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи № 5726/24-32, складеного на виконання ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 21.03.2024 року експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України: - рукописний запис « [PERSON] », що міститься в графі: «ПІДПИСИ:1___)» у наданому на дослідження примірнику договору купівлі-продажу квартири, який був посвідчений 20.12.2023 року приватним нотаріусом КМНО Кирик О.А. , зареєстровано у реєстрі № 2572, сторонами якого вказані [PERSON] та [PERSON] , виконаний, ймовірно, не [PERSON] , а іншою особою; - підпис від імені [PERSON] , що міститься в графі: «ПІДПИСИ:1 ( )» у наданому на дослідження примірнику договору купівлі-продажу квартири, який був посвідчений 20.12.2023 року приватним нотаріусом КМНО Кирик О.А. , зареєстровано у реєстрі № 2572, сторонами якого вказані [PERSON] та [PERSON] , виконаний не [PERSON] , а іншою особою. (а.с. 102-114) Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 657 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України. Тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі. Згідно із частиною другою статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами». Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Разом з цим, у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення». Також варто зауважити, що після формування Великою Палатою Верховного Суду зазначеного правового висновку щодо належного способу захисту прав особи, яка наполягає на непідписанні договору, Верховний Суд притримується цього висновку під час розгляду справ, що мають подібний предмет та фактичні обставини. Наприклад, за результатами розгляду справи № 925/271/18 Верховний Суд, із посиланнями на наведену вище правову позицію Великої Палати Верховного Суду, у постанові від 22.10.2020 року констатував, що враховуючи непідписання позивачем спірного договору, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку про відмову в задоволені позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу стовідсоткової частки в статутному капіталі приватного підприємства, оскільки судами встановлено факт його не вчинення (не укладення). Як убачається з матеріалів справи, складовою предмету спору становить вимога позивача про визнання недійсним Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідченого 20.12.2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик О.А., зареєстрованого в реєстрі за № 2572, вказуючи на те, що позивачем вказаний правочин не укладався та договір ним не підписано. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: partial