Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-02 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» (далі - відповідач, ТОВ «ДІЄСА»), в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 89 106,45 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що позивач з 12.10.2015 року перебувала у трудових відносинах з ТОВ «ДІЄСА». Наказом ТОВ «Дієса» від 31.01.2024 року № Z00/31/01/003, позивач була звільнена з роботи на підставі п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) за угодою сторін з посади менеджер категорійний. Позивач зазначає, що в день звільнення відповідач не виплатив її заробітну плату та виплату за невикористану відпустку. У зв`язку з чим, вважає, що відповідачем порушено вимоги ст. 115, 116 КЗпП України та не здійснено повного розрахунку по заробітній платі та виплати за невикористану відпустку у розмірі 89 106,45 грн. Також позивача у позовній заяві просила суд розглядати справу у її відсутність, та не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 24.09.2024 року, справу було передано судді Григоренко І.В. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.09.2024 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у цивільній справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» про стягнення заборгованості по заробітній платі, та судове засіданні для розгляду справи по суті призначено на 25.11.2024 року. 03.10.2024 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі, в якій остання зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. 25.11.2024 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача Вітинської В.В. надійшло клопотання, в якому остання зазначає, що борг відповідача перед позивачем по заробітній платі, включаючи компенсацію за невикористану відпустку підтверджується розрахунковим листом. Право на отримання заробітної плати за виконану роботу є основоположними правами працівника, отже в сумі, визначеної розрахунковим листом, стягнення заробітної плати не оскаржується. Підставами несвоєчасного розрахунку є перебування Товариства під впливом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), що вплинули на фінансову стабільність Товариства і поставили під загрозу можливість виконання фінансово-господарських функцій. Протокольними ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 25.11.2024 року, приєднано до матеріалів справи клопотання представника відповідача та, згідно ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 20.01.2025 року. 06.01.2025 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява, яка була передана головуючому судді 20.01.2025 року, про розгляд справи без її участі, в якій остання зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. 20.01.2025 року справу знято зі складу, у зв`язку із перебуванням головуючого судді Григоренко І.В. на лікарняному, та судове засідання призначено на 03.03.2025 року. 20.01.2025 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача Вітинської В.В. надійшли додаткові пояснення, які були передані головуючому судді 21.01.2025 року, тобто після судового засідання, в якому остання зазначає, що у постанові Верховного Суду від 02.12.2024 року у справі № 757/2043/24-ц зазначено: «У цій справі підтверджено неможливість виконання ТОВ «ДІЄСА» обов`язку щодо своєчасного проведення розрахунку із позивачкою при звільненні, встановлено причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконати зобов`язання, а доводи касаційної скарги на правильність постанови апеляційного суду не впливають та їх не спростовують». Отже, Верховний Суд підтвердив, що у сукупності доказів ТОВ «Дієса» довело знаходження останнього під дією обставин непереборної сили, що зумовила неможливість виконання зобов`язання по своєчасній оплаті заробітної плати перед працівниками при звільненні. 26.02.2025 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява, яка була передана головуючому судді 03.03.2025 року, про розгляд справи без її участі, в якій остання зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. В судове засідання 03.03.2025 року учасники справи не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, позивач у заяві від 03.03.2025 року просила розглядати справу за її відсутності. Частиною 1 ст. 223 ЦПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Оскільки учасники справи були належним чином повідомлені про розгляд справи, а позивач у заяві просила розглядати справу за її відсутності, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності учасників справи. Дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Суд встановив, що [PERSON] з 12.10.2015 року перебувала у трудових відносинах з ТОВ «ДІЄСА», що підтверджується записом в трудовій книжці [PERSON] (а. с. 17-20). Наказом ТОВ «ДІЄСА» від 31.01.2024 року № Z00/31/01/003 позивач була звільнена з роботи на підставі ч.1 ст. 36 КЗпП України, за згодою сторін з посади менеджер категорійний, з виплатою працівнику компенсації за 28 днів невикористаної відпустки (а. с. 8). Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Як визначено у 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За практикою Європейського суду з прав людини (справа «Будченко проти України», заява № 38677/06) концепція «майна» не обмежується існуючим майном, може охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність. Тобто невиплачена заробітна плата є майном та однозначно підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці», до структури заробітної плати входить основна заробітна плата (винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців), додаткова заробітна плата (винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій) та інші заохочувальні та компенсаційні виплати до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Положеннями ст. 21 Закону України «Про оплату праці» визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Як визначено у ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належній йому зарплати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідач як роботодавець, у порушення вимог ст. 116 КЗпП України, не виплатив позивачу при звільнені заборгованість із заробітної плати, у тому числі, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] зазначала, що розмір заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати становить 89 106,45 грн. Так, згідно розрахункового листа, наданого ТОВ «ДІЄСА», вбачається, що борг за підприємством на кінець лютого 2024 року становить 89 106,45 грн. Окрім того, відповідно до розрахункового листа за лютий 2024 року позивачу нарахована компенсація за невикористану відпустку за 28 днів у розмірі 17 181,42 грн. (з урахуванням податків та зборів) (а. с. 16). Частиною 1 статті 83 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у разі звільнення працівника у період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки». Частиною 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» визначено, зокрема, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Представник відповідача у клопотанні від 29.11.2024 року визнав борг підприємства по заробітній платі перед позивачем, та не заперечував проти задоволення вимог позивача про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та грошової компенсації за дні невикористаної відпустки. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та грошової компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 89 106,45 грн., є обґрунтованими та підлягають задоволенню. При цьому суд зазначає, що відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. У постанові Великої Палати Верховного суду від 08.12.2021 року у справі № 901/407/19 зазначено, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Також у постанові Верховного Суду від 02.11.2021 року у справі № 808/8156/14 зазначено, що в резолютивній частині рішення обов`язково має бути зазначено, що суму визначено без утримання податку. Стягнення і сплата прибуткового податку покладаються на роботодавця, який самостійно розраховує суму податкових відрахувань і зменшує суму, призначену судом, на суму нарахованих податків. Отже, задовольняючи вимогу про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб є обов`язком працівника, податковим агентом якого в силу закону виступає роботодавець, суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як визначено у ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Так, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову про стягнення заробітної плати на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то судовий збір, який підлягав сплаті за подання цієї позовної вимоги, підлягає стягненню з ТОВ «ДІЄСА» в дохід держави у розмірі 1 073,60 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved