Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-10 00:00:00

07 лютого 2025 року представник [PERSON] , адвокат Талоконов К. В. звернувся з указаним позовом до суду, отриманим судом 10 лютого 2025 року та переданим головуючому судді 12 лютого 2025 року. В обґрунтування позову вказав, що 28 серпня 2024 начальником [INFO] (надалі [INFO] ) полковником [PERSON] складено постанову № 1709 по справі про адміністративне правопорушення за частиною 2 статті 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення, якою накладено на [PERSON] штраф в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто 17 000,00 гривень. Як убачається з квитанції до платіжної інструкції № 0.0.3850264453.1 від 28 серпня 2024 року на виконання вимог постанови № 1709 від 28 серпня 2024 року позивачем сплачено 17 000.00 гривень за реквізитами, указаними у вказаній постанові. Отримувач коштів: ГУК у Дн-кій обл/м.Нов-ськ/21081100; код отримувача: 37988155. Окрім того, у зв`язку з оплатою вказаного штрафу, на підставі квитанції до платіжної інструкції № 0.0.3850264453.2 від 28 серпня 2024 року позивачем додатково сплачено 170,00 грн комісії з платника на рахунок АТ КБ «Приватбанк». У вересні 2024 року [PERSON] звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з адміністративним позовом до [INFO] про скасування постанови № 1709 від 28 серпня 2024 року по справі про адміністративне правопорушення та стягнення грошових коштів. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2024 року у справі № 183/9418/24, яке набрало законної сили 23 грудня 2024 року, задоволено адміністративний позов [PERSON] до [INFO] про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення. Додатковим рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2025 року у справі № 183/9418/24 відмовлено [PERSON] у задоволенні позову до [INFO] в частині стягнення безпідставно утриманого штрафу та майнової шкоди. Відмовляючи позивачеві у стягненні безпідставно утриманого штрафу та майнової шкоди, суд обґрунтував своє рішення тим, що із відповідним позовом позивач має право звернутися до суду в порядку цивільного судочинства після набрання рішенням законної сили про скасування постанови про накладення штрафу. 17 січня 2025 року [PERSON] направив на адресу [INFO] вимогу із проханням у семиденний строк від дня пред`явлення цієї вимоги повернути безпідставно набутий штраф у розмірі 17 000,00 грн у безготівковій формі за відповідними реквізитами. Указану вимогу отримано відповідачем 21 січня 2024 року, однак до цього часу зазначені грошові кошти позивачеві так і не надійшли. Посилаючись на положення ст. 167, 174, ч. 1 ст. 1166, ст. 1212 ЦК України, статтю 29 Бюджетного Кодексу України, висновки щодо застосування норм права, викладені постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17, від 08 серпня 2023 року у справі № 910/5880/21, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 01 лютого 2020 року у справі № 922/614/19, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц зазначає, що оскільки рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2024 року у справі № 183/9418/24, яке набрало законної сили, визнано протиправною та скасовано постанову № 1709 від 28 серпня 2024, сплачена на її підставі сума штрафу 17 000,00 грн є безпідставно утримуваною, а 170,00 грн комісії з платника - майновою шкодою позивача. Наголошуючи на висновки щодо застосування норм права, викладені постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц, від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц зазначає, що боржником у зобов`язанні зі сплати цих коштів є держава Україна. Тому як у спорі щодо відшкодування завданої державою шкоди у грошовому еквіваленті, так і у спорі щодо прострочення виконання обов`язку з виплати такого відшкодування, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у судовому рішенні, суд стягує відповідні суми саме з Державного бюджету України, а не з конкретних рахунків органу державної влади, що представляє інтереси держави у спірних правовідносинах. Також указує, що відповідно до правового висновку, викладеного у постанові ВП ВС від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Відтак, 17 000,00 грн безпідставно утримуваного штрафу та 170,00 грн майнової шкоди підлягають стягненню з Державного бюджету України на користь позивача. Крім того представником позивача повідомлено, що позивачем понесені витрати зі сплати судового збору в розмірі 968,96 грн та 5 000,00 грн витрат на професійну правничу (правову) допомогу. Постановленою суддею ухвалою від 12 лютого 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у вищезазначеній цивільній справі, призначено розглядати справу за правилами спрощеного провадження без повідомлення сторін. Залучено до участі у справі за позовом у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області. Зобов`язано позивача направити третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору копію позовної заяви разом із доданими до неї копіями документів. Встановлено відповідачеві строк для подання відзиву на позов, третій особі пояснень. Роз`яснено учасникам справи право ініціювати клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Позивач 14 лютого 2025 року подав докази направлення позову третій особі. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін не подавав. 10 березня 2025 року подав клопотання про долучення до справи доказів витрат на професійну правничу (правову) допомогу, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи: копію квитанції до прибуткового касового ордера № 2 від 07 березня 2025 року на суму 5 000,00 грн. Відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи, копію ухвали про відкриття провадження отримав 13 лютого 2025 року. Правом на подання відзиву у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження не скористався. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін не подавав. Третя особа належним чином повідомлена про розгляд справи, копію ухвали отримала 19 лютого 2025 року. 11 березня 2025 року від представника третьої особи до суду надійшли письмові пояснення, однак, у зв`язку з тим, що пояснення подані з пропуском установленого ухвалою суду строку, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Судом установлено, що постановою № 1709 по справі про адміністративне правопорушення за частиною 2 статті 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення, складеною 28 серпня 2024 року начальником [INFO] накладено на [PERSON] штраф в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто 17 000,00 гривень /а.с.12/. Як убачається з наданої позивачем копії квитанції до платіжної інструкції № 0.0.3850264453.1 від 28 серпня 2024 року позивачем сплачено 17 000,00 гривень за реквізитами: Отримувач коштів: ГУК у Дн-кій обл/м.Нов-ськ/21081100; код отримувача: 37988155, призначення платежу: адміністративні штрафи та інші санкції /а.с.18/. З наданої позивачем копії квитанції до платіжної інструкції № 0.0.3850264453.2 від 28 серпня 2024 року вбачається, що позивачем сплачено 170,00 грн комісію з платника на рахунок АТ КБ «Приватбанк» /а.с.15/. Ухваленим Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області рішенням від 12 грудня 2024 року у справі № 183/9418/24, яке набрало законної сили 23 грудня 2024 року, з урахуванням ухвали суду про виправлення описки від 20 грудня 2024 року, адміністративний позов [PERSON] до [INFO] , про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задоволено. Постанову про накладення адміністративного стягнення № 1709 від 28 серпня 2024 року, винесену начальником [INFO] [PERSON] про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП скасовано. З рішення суду вбачається, що з позовом [PERSON] звернувся у вересні 2024 року. Додатковим рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2025 року у справі № 183/9418/24 відмовлено [PERSON] у задоволенні позову до [INFO] в частині стягнення безпідставно утриманого штрафу та майнової шкоди. Відмовляючи позивачеві у стягненні безпідставно утриманого штрафу та майнової шкоди, суд обґрунтував рішення тим, що із відповідним позовом позивач має право звернутися до суду в порядку цивільного судочинства після набрання рішенням законної сили про скасування постанови про накладення штрафу. 17 січня 2025 року [PERSON] звернувся до [INFO] з вимогою у семиденний строк від дня пред`явлення цієї вимоги повернути безпідставно набутий штраф у розмірі 17000,00 грн у безготівковій формі за відповідними реквізитами /а.с.16, 18, 19/. Указану вимогу отримано відповідачем 21 січня 2024 року. З наданої позивачем виписки по рахунку [NUMBER] вбачається, що станом на 17 лютого 2025 року грошові кошти позивачеві не надходили. Обставини справи вказують на наявність спору щодо повернення коштів, сплачених позивачем на виконання постанови про накладення адміністративного штрафу після скасування постанови, якою такий штраф застосовано. Вирішуючи позов, суд ураховує таке. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників судового процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак (ст. 6 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. За ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (відповідний висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15). За змістом глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Порядок повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевого бюджетів, визначений Порядком повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевого бюджетів, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787. Суд звертає увагу на те, що на момент сплати 28 серпня 2024 року позивачем штрафу у розмірі 17 000,00 грн та комісії у розмірі 170,00 грн юридична підстава для такої сплати існувала, оскільки була чинною постанова про накладення адміністративного стягнення № 1709 від 28 серпня 2024 року. Надалі з огляду на скасування постанови судом відповідна юридична підстава відпала. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі № 910/5880/21 зроблено висновок, що сплачену до Державного бюджету України суму адміністративно-господарського штрафу після того, як підстава такого перерахування відпала (зокрема у разі скасування адміністративним судом постанови про застосування такого штрафу), господарський суд може стягнути на користь платника згідно зі статтею 1212 ЦК України як таку, що утримується у бюджеті без достатньої правової підстави (п. 39). У п. 53 цієї ж постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування штрафу платник згідно зі ст. 1212 ЦК України має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються в бюджеті без достатньої правової підстави. При цьому, з огляду на висновок з питань застосування норм права, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі № 910/5880/21, за яким ВП ВС відступила від висновку у справі № 489/6624/15-ц відповідні комісії за послуги банку з перерахування грошових коштів, сплачених при виконанні позивачем скасованої постанови, підлягають від стягненню з урахуванням приписів п. 4 ч. 3 ст. 1212 ЦК України. Аналізуючи викладені обставини, суд висновує, що після скасування адміністративним судом постанови про накладення на [PERSON] стягнення за частиною 2 статті 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення у виді штрафу в розмірі 17000,00 грн останній, згідно зі статтею 1212 ЦК України, має право на звернення до суду з позовом про стягнення суми перерахованих коштів до Державного бюджету України, як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави. Щодо стягнення судових витрат у розмірі 5\~000,00 грн, які понесені у зв`язку з розглядом справи на професійну правничу допомогу, то суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За правилом п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч. 1 п. 1, ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Позивач на підтвердження понесених витрат на правничу професійну допомогу в розмірі 5\~000,00 гривень надав: договір про надання правової допомоги від 05 вересня 2024 року, додаткову угоду № 1/09-24 від 05 вересня 2024 року, в якій сторони визначили обсяг гонорару за надання адвокатських послуг та їх вартість квитанцію до прибуткового ордеру № 2 від 07 березня 2025 року. Верховний Суд у своїх рішеннях зазначив, що для визначення суми відшкодування необхідно керуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (постанови КГС ВС від 10 жовтня 2018 року у справі № 910/21570/17, від 14 листопада 2018 року у справі № 921/2/18, додаткова постанова КГС ВС від 11 грудня 2018 року у справі № 910/2170/18, від 10 жовтня 2019 у справі № 909/116/19, від 18 листопада 2021 року у справі № 910/15621/19, постанова ВП ВС від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Враховуючи категорію справи, а також обсяг фактичних витрат, понесених стороною позивача, обсягу наданих адвокатом послуг, їх необхідність та доцільність,

Outcome: approved