Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] з вимогами: «Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] за прострочення виконання зобов`язання та користування грошовими коштами за період з 01 квітня 2021 року по 31 грудня 2022 року (21 календарний місяць) за договором позики від 28 квітня 2016 року 3% річних у розмірі - 6 562 гривні 50 копійок; інфляційні втрати за період з 01 квітня 2021 року по 31 грудня 2022 року у розмірі 42 625 гривень 00 копійок; Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] за користування грошовими коштами за договором позики від 20 лютого 2014 року за період з 01 квітня 2021 року по 31 грудня 2022 року 3% річних за 21 календарний місяць у розмірі - 787 доларів США 50 центів». Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково; присуджено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 20 лютого 2014 року у сумі 441 642 гривні 93 копійки; присуджено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 28 квітня 2016 року у сумі 154 875 гривень 00 копійок; в іншій частині позовних вимог - відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року в частині задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 20 лютого 2014 року - скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення наступного змісту. Присуджено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 20 лютого 2014 року в сумі 16 329,04 доларів США, що складається із суми боргу в розмірі 15 000 доларів США та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 1329,04 доларів США. У свою чергу, відповідач [PERSON] відмовляється виконувати рішення суду в добровільному порядку, у зв`язку з чим позивач на підставі положень статті 625 ЦК України просить стягнути з відповідача 3 % річних та інфляційні збитки від суми грошового зобов`язання за заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року і постановою Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року за період з 01 квітня 2021 року по 31 грудня 2022 року. 24 квітня 2023 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва відкрито провадження у цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Положеннями статті 174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до статей 174, 178 Цивільного процесуального кодексу України відповідач не скористалася своїм процесуальним правом та не направила до суду відзив на позовну заяву із викладенням заперечень проти позову. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться (ч. 8 ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України). Позивач у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила, правом подання відзиву на позов та доказів на спростування заявлених вимог не скористалася. На підставі ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до статті 268 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Отже, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що надані позивачем докази та повідомлені нею обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено статтею 279 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень судом установлено наступне. Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково. Присуджено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 20 лютого 2014 року у сумі 441 642 гривні 93 копійки. Присуджено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 28 квітня 2016 року у сумі 154 875 гривень 00 копійок. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Ухвалою Дніпровського районного суду від 12 березня 2019 року залишено без задоволення заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення суду від 03 грудня 2018 року. Постановою Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року в частині задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики від 20 лютого 2014 року - скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення наступного змісту. Присуджено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 20 лютого 2014 року в сумі 16 329,04 доларів США, що складається із суми боргу в розмірі 15 000 доларів США та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 1329,04 доларів США. Ухвалою Верховного Суду від 27 жовтня 2020 року касаційну скаргу [PERSON] на постанову Київського апеляційного суду від 23 липня 2020 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, повернуто заявнику. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 травня 2022 року у задоволенні заяви [PERSON] , стягувач: [PERSON] про відстрочення виконання рішення - відмовлено. Відповідно до статті 18 Цивільного процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. Виходячи з положень статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Статтею 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Виходячи із засад цивільного судочинства, судове рішення, як таке, вже само по собі являється актом примусу, спрямованим на вчинення тих чи інших дій в інтересах та на користь учасників судового провадження. Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення. З матеріалів справи вбачається, що старшим державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Маріуцою Т.В. винесено ряд постанов, зокрема: постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 63346528 від 20 жовтня 2020 року на підставі виконавчого листа № 755/11625/18, виданого 25 січня 2019 Дніпровським районним судом міста Києва; постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 63346717 від 20 жовтня 2020 року на підставі виконавчого листа № 755/11625/18, виданого 25 січня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва;постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 63346412 від 20 жовтня 2020 року на підставі виконавчого листа № 755/11625/18, виданого 09 жовтня 2020 року Дніпровським районним судом міста Києва; постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 67293806 від 28 жовтня 2021 року на підставі виконавчого листа № 755/6861/21, виданого 20 жовтня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва. Відповідно до частини першої та другої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року № 6-1946цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Наявність судового рішення про стягнення боргу за договорами позики, яке не виконано відповідачем [PERSON] , не припиняє правовідносини сторін по грошовому зобов`язанні боргових розписок та не звільняє відповідача від відповідальності за не виконання грошового зобов`язання, оскільки зобов`язання перед позивачем залишилося невиконаним. Проте, відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Вказане положення внесено Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-IX від 15.03.2022 року та набрало чинності 17.03.2022 року. Починаючи з 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України був введений в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому приймаючи зміни до вказаного Указу Президента України продовжено строк дії воєнного стану в Україні. Отже, починаючи з 24 лютого 2022 року по день ухвалення рішення суду в цій справі, на території України введено воєнний стан. У подальшому, відповідно до Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та від 24 лютого 2022 року № 65/2022 «Про загальну мобілізацію» неодноразово були внесені зміни щодо продовження строку дії воєнного стану в Україні та проведення мобілізації. На даний час строк дії воєнного стану в України продовжено. Оскільки позивачем заявлені вимоги про стягнення нарахувань у відповідності до положень статті 625 ЦК України, за період, у який на території України введено воєнний стан, беручи до уваги положення пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, суд вважає, що підстави для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення заборгованості за 3% річних та інфляційних втратах (відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України) з 24.02.2022 року, відсутні. З врахуванням наведеного, суд доходить висновку, що сума 3% річних та інфляційних втрат, яка підлягає стягненню з відповідача, слід обраховувати за період до 23 лютого 2022 року. Відтак, оскільки сума боргу за договором позики від 28 квітня 2016 року становить 125 000 гривень 00 копійок, суд застосовує наступну методику для розрахунку 3% річних за прострочення грошового зобов`язання, яка має розраховуватись наступним чином: 125 000,00 (сума боргу) х 0,25 % х 11 (місяців прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01 квітня 2021 року по 23 лютого 2022 року) = 3 437 гривень 50 копійок. Розмір боргу з урахуванням інфляційної складової обраховується шляхом множення суми боргу на сукупний індекс інфляції за період прострочення боргу. Сукупний індекс інфляції обраховується за формулою ІІ ср. = ІІ1 х ІІ2 ...х ІІХ/100^n, де ІІ1 індекс інфляції за перший місяць заборгованості; ІІ2 індекс інфляції за другий місяць заборгованості; ІІХ індекс інфляції за останній місяць заборгованості; n - кількість місяців заборгованості. За період з 01 квітня 2021 року по 31 грудня 2021 року сукупний індекс інфляції склав: квітень 2021 рік - 110,7; травень 2021 рік - 101,3; червень 2021 рік - 100,2; липень 2021 рік -100,1; серпень 2021 рік - 99,8; вересень 2021 рік - 101,2; жовтень 2021 рік - 100,9; листопад 2021 рік - 100,8; грудень 2021 рік - 100,6, відтак, інфляційні втрати за цей період складають 9 375 гривень 00 копійок (125000 х 10% х 9 місяців). За період з 01 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року сукупний індекс інфляції склав: січень 2022 рік - 101,3; лютий 2022 рік - 101,6, відтак, інфляційні втрати за цей період складають 3 651 гривня 00 копійок (125000 х 102,921% / 100 % -125000). З урахуванням вищенаведеного інфляційна складова боргу за договором позики від 28 квітня 2016 року за період з 01 квітня 2021 року по 23 лютого 2022 року становить 13 026 гривень 00 копійок (9 375,00 +3 651,00 = 13 026,00). Крім того, сума боргу за договором позики від 20 лютого 2014 року становить 15 000 доларів США, суд застосовує наступну методику для розрахунку 3% річних за прострочення грошового зобов`язання, яка має розраховуватись наступним чином: 2021 рік - 15 000 х 3% х 9 (місяців прострочення виконання грошового зобов`язання) = 337,5 доларів США; 2022 рік - 15 000 х 3% = 450 доларів США, 450/365 к.д. = 1,23, 54 календарних дні = 66,42 доларів США. Відтак, загальна сума 3% річних за прострочення грошового зобов`язання за період з 01 квітня 2021 року по 23 лютого 2022 року становить 403 долари 92 центи (337,5 + 66,42 = 403,92). Враховуючи викладене, а також беручи до уваги наявність судових рішень у цивільній справі № 755/11652/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, яке відповідачем [PERSON] не виконано, позивачем правомірно заявлено вимоги про нарахування сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, тому суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] за період з 01 квітня 2021 року по 23 лютого 2022 року 3 % річних у розмірі 3 437 гривень 50 копійок, інфляційні втрати в розмірі 13 026 гривень 00 копійок від основної суми боргу за договором позики від 28 квітня 2016 року, яка складає 125 000 гривень 00 копійок, та 3 % річних у розмірі 403 долари 92 центи від основної суми боргу за договором позики від 20 лютого 2014 року, яка складає 15 000 доларів США. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за невиконання грошового зобов`язання підлягають частковому задоволенню. В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 1 073 гривні 60 копійок, який сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом. Враховуючи викладене та

Outcome: partial