Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

Покликаючись на те, що Рівненською окружною прокуратурою при виконанні повноважень, визначених ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», встановлено порушення інтересів держави під час передачі у власність земель водного фонду, прокурор просить ухвалити рішення, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, яким Усунути перешкоди у здійсненні Дядьковицькою територіальною громадою права користування та розпорядження земельною ділянкою площею 0,1738 га шляхом: скасування державної реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна державної реєстрації права власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на земельну ділянку площею 0,1738 га з кадастровим номером 5624686700:04:023:0001 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3073827456246) з одночасним припиненням права приватної власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на вказану земельну ділянку; скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 5624686700:04:023:0001 площею 0,1738 га; зобов`язання [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) повернути земельну ділянку площею 0,1738 га кадастровий номер 5624686700:04:023:0001 Дядьковицькій територіальній громаді в особі Дядьковицької сільської ради (вул. Млинівська, 33а, с. Дядьковичі, Рівненський район, Рівненська область, 35361, код ЄДРПОУ 04387208). Стягнути з відповідачки на користь Рівненської обласної прокуратури судові витрати за здійснення представництва інтересів держави за наступними реквізитами: р/р UA228201720343130001000015371, МФО 820172, ЗКПО 02910077, банк одержувач Державна казначейська служба України, м. Київ, код класифікації видатків бюджету 2800. В судовому засіданні прокурор позов підтримала з підстав, що у ньому викладені. Судові витрати розподілити з урахуванням ст. 142 ЦПК України. Представник Дядьковицької сільської ради Рівненського району Рівненської області просить справу розглядати без їх участі, позов підтримують. Відповідачка позов визнала та пояснила, що на даний час нею була перероблена технічна документація щодо земельної ділянки, перереєстроване право власності. Вона згідна повернути частину земельної ділянки 0,1738 га. Суд вважає, що у даному випадку наявні підстави для ухвалення рішення в підготовчому судовому засідання. Щодо цього заперечення не надійшли. Суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Обставини, встановлені при розгляді справи. Рішенням Малошпаківської сільської ради Рівненського району від 21.11.2017 № 124 «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства» надано [PERSON] дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,80 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення (рілля) в с.Підгірці на території Малошпаківської сільської ради Рівненського району Рівненської області. 30.05.2018 внесені відомості до Державного земельного кадастру про державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,75 га та присвоєно кадастровий номер 5624686700:04:020:0001. Підставою для державної реєстрації даної земельної ділянки слугував Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність від 05.12.2017, розроблений ТзОВ «НІКОС землевпорядна компанія» (на далі Проект). Відповідно до Переліку обмежень щодо використанні земельної ділянки (арк.23,24 Проекту), які містяться у проекті землеустрою, земельна ділянка будь-які обмеження, в т.ч. наявність водоохоронної зони, прибережної захисної смуги навколо водного об`єкту, відсутні. Проте, у Пояснювальній записці (арк.7 Проекту), в Кадастровому плані земельної ділянки кадастровий номер 5624686700:04:020:___ в описі меж суміжних землевласників та землекористувачів (арк.31 Проекту), в Акті приймання-передачі межових знаків (арк.45, 46 Проекту) наявна інформація, що оспорювана земельна ділянка південною стороною межує із землями Рівненського міжрайонного управління водного господарства (кадастровий номер 5624686700:06:023:0004). Вказана інформація наявна також у витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку кадастровий номер 5624686700:04:020:0001 від 30.05.2018 № НВ-5604172732018 в описі меж, де вказано, що земельна ділянка від В до А межує із землями Рівненського міжрайонного управління водного господарства. Надалі рішенням Малошпаківської сільської ради Рівненського району від 26.06.2018 № 447 «Про затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] площею 0,7500 га для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер 5624686700:04:020:0001) в с. Підгірці на території Малошпаківської сільської ради Рівненського району Рівненської області та передано [PERSON] у власність земельну ділянку площею 0,7500 га кадастровий номер 5624686700:04:020:0001 для ведення особистого селянського господарства. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 07.07.2018 за [PERSON] зареєстровано право власності на зазначену земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1597132856246). Водночас,\~19.11.2024\~в межах\~здійснення досудового\~розслідування кримінального\~провадження №\~42024181110000073\~від 06.11.2024\~за ознаками\~злочину,\~передбаченого ч.\~2\~ст.\~358\~КК України,\~здійснено огляд\~прилеглої території\~до земельної\~ділянки кадастровий\~номер 5624686700:04:020:0001,\~із залученням\~заступника начальника\~відділу державного\~екологічного нагляду\~(контролю)\~земельних ресурсів\~та надр\~Управління державного\~екологічного (нагляду)\~контролю природних\~ресурсів та\~промислового забруднення\~Рівненської області,\~старшого державного\~інспектора з\~охорони навколишнього\~природного середовища\~Поліського округу\~Двигай В.А.,\~заступника начальника\~Регіонального офісу\~водних ресурсів\~у Рівненській\~області Колоса\~П.М.,\~спеціаліста Дядьковицької\~сільської ради\~Білоус К.\~за участі сертифікованого інженера-землевпорядника [PERSON] . В ході огляду зафіксовано, що частина земельної ділянки кадастровий номер 5624686700:04:020:0001 площею 0,1738 га розміщена у 25-метровій смузі від р. Стубелка. Вказане підтверджується планом-схемою, виготовленою сертифікованим інженером землевпорядником [PERSON] . Відповідно до інформації Регіонального офісу водних ресурсів у Рівненській області від 22.11.2024 № 753/07-24 слідує, що річка Стубелка відноситься до малих річок, відповідно до ст. 88 ВК України розмір прибережної захисної смуги становить 25 метрів. Окрім того, вказане підтверджується відкритими даними земельного кадастру (https://kadastr.live), відповідно яких слідує, що земельна ділянка з кадастровим номером 5624686700:04:020:0001 частково розташована в межах прибережної захисної смуги р. Стубла (Стубелка) перебуває у приватній власності та межує із земельною ділянкою водного фонду кадастровий номер 5624686700:06:023:0004. Також за інформацією Рівненського міжрайонного управління водного господарства (лист від 30.10.2024 № 1-16-9/202-24), земельна ділянка водного фонду площею 4,9660 га кадастровий номер 5624686700:06:023:0004 знаходиться у постійному користуванні Південного (Рівненського) міжрайонного управління водного господарства. При цьому, згідно проекту землеустрою ширина смуги відведення становить 8 метрів вздовж її бровки. Прибережна захисна смуга 25 метрів від узрізу води. Земельна ділянка з кадастровим номером 5624686700:04:020:0001 межує із земельною ділянкою водного фонду площею 4,9660 га кадастровий номер 5624686700:06:023:0004. Отже, у приватну власність [PERSON] передано земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться у прибережній захисній смузі водного об`єкта р. Стубелка. З наведеного слідує, що передача у приватну власність [PERSON] земельної ділянки у межах прибережної захисної смуги водного об`єкта відбулась з порушенням вимог чинного земельного, водного законодавства. 27.01.2025 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, внесено відомості про припинення права власності за [PERSON] на спірну земельну ділянку з кадастровим номером 5624686700:04:020:0001. Підстава внесення: поділ об`єкта нерухомого майна. З`ясовано, що за заявою [PERSON] у Державному земельному кадастрі 24.01.2025 здійснено державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,1738 га, кадастровий номер 5624686700:04:023:0001, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, яка утворена шляхом поділу земельної ділянки з кадастровим номером 5624686700:04:020:0001. Підстава реєстрації: технічна документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок від 02.01.2025. Також за заявою [PERSON] у Державному земельному кадастрі 24.01.2025 року здійснено державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,5762 га, кадастровий номер 5624686700:04:023:0002, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, яка утворена шляхом поділу земельної ділянки з кадастровим номером 5624686700:04:020:0001. Підстава реєстрації: технічна документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок від 02.01.2025. При цьому, згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку кадастровий номер 5624686700:04:023:0001 від 24.01.2025 № НВ-2600091162025 слідує, що вказана земельна ділянка має обмеження у використанні: прибережна захисна смуга вздовж річок, навколо водойм та на островах площею 0,1738 га. У подальшому в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.01.2025 зареєстровано за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,1738 га, кадастровий номер 5624686700:04:023:0001 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3073827456246) та на земельну ділянку площею 0,5762 га, кадастровий номер 5624686700:04:023:0002 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3073827456246). З огляду на викладене, спірна земельна ділянка з кадастровим номером 5624686700:04:020:0001 припинила своє існування, а її реєстрацію у Державному земельному кадастрі скасовано. В свою чергу, земельна ділянка з кадастровим номером 5624686700:04:023:0001, яка утворена внаслідок поділу земельної ділянки з кадастровим номером 5624686700:04:020:0001 має прибережну захисну смугу площею 0,1738 га. 27.01.2025 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності на новостворені земельні ділянки площею 0,1738 га, кадастровий номер 5624686700:04:023:0001 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3073827456246), площею 0,5762 га, кадастровий номер 5624686700:04:023:0002 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 3073848856246). Щодо зміни предмету позову. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 31.01.2024 у справі № 201/4160/19 зазначив, що «Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Необхідність у зміні предмета позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не повною мірою забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів. Зміна предмета позову можлива, зокрема, у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин. Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Як вбачається зі змісту прохальної частини згаданих заяв, позивач доповнив позовні вимоги новими вимогами, тобто змінив предмет позову. Однак первісні основні підстави позову позивач залишив незмінними та лише доповнив їх новими обставинами, які безпосередньо пов`язані з основними підставами позову. Враховуючи те, що позивач не змінював предмет та підстави позову одночасно,\~а лише доповнив їх, суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до розгляду уточнення позовних вимог». Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Предмет позову кореспондує із способами захисту права, які визначені, зокрема у ст. 16 ЦК України, а відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.10.2020 у справі № 922/2575/19. З метою обґрунтування наявності підстав для заміни предмета позову у справі № 570/6682/24 позивачем долучено інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.02.2025 року та копії витягів з Державного земельного кадастру від 24.01.2025 року. Положення законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема землі водного фонду. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України, до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча і не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції. Окрім цього, ч. 2 ст. 58 ЗК України та ст. 87 ВК України встановлено, що для створення сприятливого режиму вздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водних об`єктів встановлюються водоохоронні зони, межі яких зазначаються в документації із землеустрою, містобудівній документації на місцевому та регіональному рівнях. Відомості про межі водоохоронних зон вносяться до Державного земельного кадастру. Частиною 2 ст. 59 ЗК України встановлено, що громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми. Статтями 83, 84 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) визначено, що землі водного фонду перебувають у державній та комунальній власності та не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків передбачених законодавством. Отже, землі під водними об`єктами, зокрема зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм не можуть передаватись у власність громадян. Крім того, згідно зі ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України, вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається ст.ст.60-62 ЗК України та ст.ст. 1, 88-90 ВК України. Зокрема, ст. 61 ЗК України, ст. 89 ВК України передбачено, що прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних, а також інженернотехнічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів); влаштування звалищ сміття, гноєсховищ, накопичувачів рідких і твердих відходів виробництва, кладовищ, скотомогильників, полів фільтрації тощо; миття та обслуговування транспортних засобів і техніки; випалювання сухої рослинності або її залишків з порушенням порядку, встановленого центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг. Відповідно до положень ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України, прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації (ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України в редакції чинній на час прийняття оспорюваного рішення). Землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України. До аналогічних висновків прийшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17. Відповідно до ч. 5 ст. 87 ВК України, зовнішні межі водоохоронних зон визначаються за спеціально розробленими проєктами. Порядок визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них встановлюються Кабінетом Міністрів України (ч. 6 зазначеної статті ). Згідно з пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 № 486 (далі - Порядок; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), цей Порядок встановлює єдиний правовий механізм визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них. У межах водоохоронних зон виділяються землі прибережних захисних смуг та смуги відведення з особливим режимом їх використання відповідно до статей 88-91 ВК України. Розміри і межі водоохоронних зон визначаються проєктом на основі нормативно-технічної документації. Проєкти цих зон розробляються на замовлення фізичних та юридичних осіб, узгоджуються з власниками землі, землекористувачами, Мінприроди, Держводагентством та територіальними органами Держгеокадастру, а на території Автономної Республіки Крим - з органами виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань екології та природних ресурсів, водного господарства та земельних ресурсів і затверджуються відповідними місцевими органами виконавчої влади або виконавчими комітетами рад. Пунктом 10 Порядку передбачено, що на землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови. Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05.11.2004 № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку, з урахуванням конкретної ситуації. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що межі прибережної захисної смуги у межах населених пунктів визначаються з урахуванням будь-якої містобудівної документації у цій сфері. У разі відсутності належної землевпорядної документації меж прибережних захисних смуг (не лише проєкту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги) враховуються нормативні розміри прибережних захисних смуг, установлені статтею 88 ВК України, та орієнтовні розміри і межі водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку. Така правова позиція сформована Верховним Судом у постанові від 24.02.2024 у справі № 381/1425/19. Аналогічні висновки про те, що прибережні захисні смуги визначаються з урахуванням містобудівної документації та виходячи з конкретних умов забудови, які склалися на місцевості, викладені й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), та постанові Верховного Суду від 05.08.2020 у справі № 330/1629/18 (провадження № 61-16934св19). При цьому, відповідно до інформації Дядьковицької сільської ради від 18.12.2024 №979/01-10/24 слідує, що містобудівна документація с.Підгірці на території Малошпаківської сільської ради на час прийняття рішення про надання у приватну власність оспорюваної земельної ділянки відсутня, а в наявній Схемі планування території Малошпаківської сільської ради, затвердженої рішенням Малошпаківської сільської ради від 25.04.2012 № 167 «Про затвердження схеми планування території Малошпаківської сільської ради», відсутній розмір прибережної захисної смуги р.Стубелка. Згідно інформації Регіонального офісу водних ресурсів у Рівненській області від 22.11.2024 № 753/07-24, проект землеустрою по встановленню прибережної захисної смуги річки Стубелка відсутній. Відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №372/1684/14-ц. Як убачається з листа Південного (Рівненського) міжрайонного управління водного господарства, земельна ділянка з кадастровим номером 5624686700:04:020:0001 межує із земельною ділянкою водного фонду площею 4,9660 га кадастровий номер 5624686700:06:023:0004, яка знаходиться у постійному користуванні Південного (Рівненського) міжрайонного управління водного господарства. Річка Струбелка відноситься до малих річок, ширина прибережної захисної смуги становить 25 метрів (ст. 88 ВК України). За змістом ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. При цьому, згідно з вимогами цієї ж статті, яка регулює порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, ч. 7 передбачає в якості підстав відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (ч. 9 ст. 118 ЗК України). За приписами ч. 3 ст. 186-1 ЗК України (чинної на час передачі у приватну власність спірної земельної ділянки), проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги, підлягає також погодженню з органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері охорони навколишнього природного середовища, структурним підрозділом обласної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища, та земельної ділянки водного фонду - центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства. Згідно ч. 6 ст. 186-1 України (чинної на час передачі у приватну власність спірної земельної ділянки), підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації. У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається замовником або розробником до центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, або його територіального органу для здійснення такої експертизи. У той же час, погодження вказаних органів проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність відповідачу не містить. В той же час, чинним на дату виникнення спірних правовідносин, Законом України «Про державну експертизу землевпорядної документації», а саме ст. 9 визначено, що обов`язковій державній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок особливо цінних земель, земель лісогосподарського призначення, а також земель водного фонду, природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення. Згідно ст. 35 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», результатом проведення державної експертизи є висновок державної експертизи. Відповідно до ст. 62 Закону України «Про землеустрій» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), документація із землеустрою підлягає державній експертизі з метою забезпечення її відповідності вихідним даним та технічним умовам, вимогам законів України, іншим нормативно-правовим актам. Щодо ефективного способу захисту інтересів держави у даних правовідносинах Відповідно до ст. ст. 15, 16\~Цивільного кодексу\~України (далі ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно з ч. 1 ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Разом з тим, вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою, відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (п. 39), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (п. 150). Рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (п. 39), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (п. 6.27), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (п. 35), від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 (п. 52), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (п. 109). Окрім того, Великою Палатою Верховного Суду наголошено, що під час розгляду даних спорів слід виходити з принципу jura novit curia- «суд знає закони» (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (п. 50), від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 (п. 84), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (п. 101) та інші). Незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, суд має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (п. 109). Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд і щодо негаторних позовів (постанова від 22.06.2022 у справі № 676/1795/20). Враховуючи викладене, вимога про визнання незаконним та скасування рішення Малошпаківської сільської ради Рівненського району від 26.06.2018 № 447, яким передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,75 га, кадастровий номер 5624686700:04:020:0001, не є ефективним способом захисту у спірних правовідносинах, оскільки задоволення такої вимоги не призведе до відновлення володіння територіальною громадою спірною земельною ділянкою. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Близькі за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст. 391 ЦК України, ч. 2 ст. 152 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Разом з цим, негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. Згідно правових висновків викладених у п. 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, заволодіння громадянами та юридичними особами землями з обмеженим оборотом всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. У п. 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 зроблено висновок, що зайняття земельної ділянки з обмеженим оборотом з порушенням вимог законодавства треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (п. 71), від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (п. 96), від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (п. 81), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (п. 97), від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14 (п. 46). Власник земельної ділянки з обмеженим оборотом може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (п. 143), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14 (п. 99), від 07.04.2020 у справі № 372/1684/15 (п. 46). У випадку позбавлення власника права користування та розпорядження своїм майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю викладений у п. 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, а також у постановах від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 та від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про повернення нерухомого майна є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникають із дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права комунальної власності на об`єкт з обмеженою оборотоздатністю за особою, яка протиправно його набула у приватну власність, є перешкодою для реалізації державою речових прав на зазначений об`єкт. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених п.\~1 ч.\~7\~ст.\~37\~цього Закону. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом1 частини сьомої ст. 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У розумінні положень наведеної норми судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав є належними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи. Висновки суду. Відповідно до висновку експерта, наявного в проекті землеустрою, слідує, що оспорювана земельна ділянка не містить даних про обмеження земельної ділянки, в той час як в кадастровому плані земельної ділянки та в описі меж наявна інформація, що оспорювана земельна ділянка межує із земельною ділянкою водного фонду кадастровий номер 5624686700:06:023:0004, а відповідно до викопіювання з плану території Малошпаківської сільської ради Рівненського району Рівненської області, знаходиться на березі р. Стубла. Більше того, за приписами ст. 61 ЗК України, прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, заборонено розорювання земель, зберігання та застосування пестицидів і добрив, огородництво. З огляду на викладене, рішення Малошпаківської сільської ради Рівненського району від 26.06.2018 № 447, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] площею 0,7500 га для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер 5624686700:04:020:0001) в с. Підгірці на території Малошпаківської сільської ради Рівненського району Рівненської області та передано [PERSON] у приватну власність земельну ділянку площею 0,7500 га кадастровий номер 5624686700:04:020:0001 для ведення особистого селянського господарства, є незаконним, оскільки прийняте всупереч вимогам ст. 19 Конституції України, ст. ст. 19, 20, 58, 59, 60-62, 83, 84, 116, 186-1 ЗК України та ст. ст. 88, 89 ВК України, порушує виключне право власності держави України на земельну ділянку обмеженої оборотоздатності, створює реальні ризики використання земель водного фонду без врахування імперативної заборони щодо обмеження у використанні земельних ділянок прибережних захисних смуг. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст. 391 ЦК України, ч. 2 ст. 152 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Згідно правових висновків викладених у п. 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, заволодіння громадянами та юридичними особами землями з обмеженим оборотом всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. У п. 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 зроблено висновок, що зайняття земельної ділянки з обмеженим оборотом з порушенням вимог законодавства треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (п. 71), від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (п. 96), від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (п. 81), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (п. 97), від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14 (п. 46). Формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб (правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 367/2022/15-ц від 29.05.2019). За наведеного позов підлягає до задоволення. Розподіл судових витрат. Розподіл судових витрат відбувається з урахуванням положень ст. 141 та ст. 142 ЦПК України.

Outcome: approved