Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить суд встановити факт належності за життя [PERSON] , померлому [INFO] 1/3 частки земельної ділянки площею 0,1076 га по [ADDRESS] та факт належності за життя [PERSON] , померлому [INFO] 2/3 частки указаної земельної ділянки, визнавши за нею право власності на 1/3 частку земельної ділянки в порядку спадкування після смерті [PERSON] та право власності на 1/2 частку земельної ділянки в порядку спадкування після смерті [PERSON] . В обґрунтування позову зазначено, що вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті свого батька [PERSON] та після смерті свого дідуся [PERSON] . Домоволодінням по [ADDRESS] та земельною ділянкою площею 0,1076 га за життя володіли [PERSON] , [PERSON] (померла [INFO] ) та [PERSON] . Право власності за ними на будинок було зареєстровано, а на земельну ділянку ні, земля належала продавцю за договором обміну від 13.01.2006 відповідачу [PERSON] на підставі державного акту на землю. 03 жовтня 2023 року державним нотаріусом було видано їй свідоцтво про право на спадщину за законом, де вона, позивач у справі успадкувала 2/3 частини домоволодіння по [ADDRESS] , а відповідач [PERSON] успадкував 1/3 частку зазначеного будинку. Однак вказані свідоцтва були видані лише на домоволодіння, оскільки за життя спадкодавці не встигли належним чином зареєструвати право власності на земельну ділянку, відповідач не надає згоди на виготовлення технічної документації на спірну земельну ділянку та присвоєння кадастрового номера. Тому на підставі ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, просить вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 15 квітня 2024 року прийнято до\~розгляду позовну\~заяву та\~відкрито провадження\~у справі,\~розгляд справи\~ухвалено проводити\~за правилами\~загального позовного\~провадження,\~призначено підготовче\~судове засідання. Ухвалою суду від 21 серпня 2024 року закрито підготовче провадження у справі. У судове засідання учасники процесу не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином. У матеріалах справи міститься заява представника позивача адвоката Горбачевської І.П. про розгляд справи за їх з позивачем відсутності, на вимогах наполягає. Представник відповідача адвокат Сілкіна М.В. звернулась до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності, з врахуванням пояснень, та заперечує проти стягнення витрат на правову допомогу, вважає їх необгрунтованими, занадто завищеними, [PERSON] не працює за станом здоров"я та довгий час доглядав за спадкодавцем. Згідно частини восьмої статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Згідно ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.Статтею 41 Конституції України встановлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав. Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами, державним нотаріусом Четвертої криворізької державної нотаріальної контори Артеменко Л.М. 03 жовтня 2023 року видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті його батька [PERSON] , померлого [INFO] на 1/2 частку спадщини, яка складається з 1/3 часток будинку садибного типу з господарськими спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, державним нотаріусом Четвертої криворізької державної нотаріальної контори Артеменко Л.М. 03 жовтня 2023 року видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті її діда [PERSON] , померлого [INFO] на 1/2 частку спадщини, яка складається з 1/3 часток будинку садибного типу з господарськими спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Також державним нотаріусом Четвертої криворізької державної нотаріальної контори Артеменко Л.М. 03 жовтня 2023 року видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті її батька [PERSON] померлого [INFO] на спадщину, яка складається з 1/3 часток будинку садибного типу з господарськими спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, позивач [PERSON] успадкувала 2/3 частки спірного домоволодіння, відповідачу [PERSON] на праві спадкування належить 1/3 частка домоволодіння, про що також зазначено позивачем у тексті позовної заяви та не оспорюється відповідачем. Постановою державного нотаріуса Четвертої криворізької державної нотаріальної контори Артеменко Л.М. від 09 лютого 2024 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на належну частку спадщини у вигляді частки земельної ділянки площею 0,1076 га, розташованої по [ADDRESS] , оскільки не подані документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії та наявністю суперечки між спадкоємцями, що перешкоджає збору документів, необхідних для оформлення спадщини. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України). Згідно зі статтею 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За положеннями статті 2 ЦК України земельні відносини регулюються земельним законодавством.Згідно ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Частиною 2 статті 90 ЗК України встановлено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Згідно ч.2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина 1 статті 319 ЦК). Згідно змісту статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За змістом частини першої статті 120 ЗК України\~у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що документи, які підтверджують набуття права власності, права оперативного управління, господарського відання на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок крім багатоквартирного, іншу будівлю або споруду, об`єкт незавершеного будівництва чи частку у праві спільної власності на такий об`єкт) є підставою для державної реєстрації переходу до набувача права власності або права користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт. У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 318/1274/18 зазначено, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 не вбачала підстав для відступу від них. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 наголошено, що Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за землею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах ст. 120 ЗК України,ст. 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17, від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19, від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17. При цьому Верховний Суд у постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15 виснував, що «відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України (2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Нормами частини другої статті 6, частини першої статті 22, частини першої статті 23 ЗК України (1991 року) передбачалося набуття громадянами права власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину та виникнення права власності після встановлення меж земельної ділянки в натурі і одержання державного акта про право власності на землю. Аналогічними за змістом нормами статті 81 ЗК України також передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини. Судом встановлено, що спірна земельна ділянка як об`єкт права власності визначена державним актом на право власності на землю, виданим [PERSON], що зареєстрований 30 липня 1998 року в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 90. Таким чином, оскільки згідно з нормами цивільного законодавства спадкоємством є перехід прав та обов`язків (спадщини) від однієї фізичної особи (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців), то суд дійшов правильного висновку про те, що у зв`язку\~із прийняттям\~спадщини,\~у сторін\~із передбачених\~законом підстав виникло право власності на спірну земельну ділянку, яка з моменту отримання [PERSON] державного акта є об`єктом права власності. Норми статті 120 ЗК України закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки\~перебуває у\~прямій залежності\~від права\~власності на\~будівлю і\~споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій\~статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою\~статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право\~на земельну\~ділянку не\~було зареєстроване\~одночасно з\~правом на\~нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Суди дійшли правильного висновку про те, що спірна земельна ділянка з моменту отримання і реєстрації державного акту є об`єктом права власності і предметом поділу між співвласниками». Цей висновок Верховного Суду України щодо застосування статті 120 ЗК України (у редакції, чинній у період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) врахував Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду під час прийняття постанови від 16 січня 2019 року у справі № 360/2285/14-ц та вирішення спору в частині визнання права власності на частину земельної ділянки за особою, яка набула право власності на частину розміщеного на ній житлового будинку. При цьому Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, зокрема, зазначив, що за відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід застосовувати положення частини четвертої статті 120 ЗК України. За загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. У постанові\~Верховного Суду\~у складі\~колегії суддів\~Першої судової\~палати Касаційного\~цивільного суду\~від 22\~вересня 2021\~року у\~справі №\~173/1744/19\~зазначено,\~що «враховуючи,\~що позивачі\~набули право\~власності на\~будинок відповідно\~до договору купівлі-продажу, тому за правилами статті 120\~ЗК України та статті 377\~ЦК України суди для висновку, що позивачі є законними користувачами земельної ділянки на [ADDRESS] , повинні були дослідити питання, на яких умовах земельна ділянка, на якій розташований будинок, належала попередньому його власнику, а отже, на яких умовах земельна ділянка перейшла до останніх набувачів. Водночас, у разі якщо попередній власник будинку користувався земельною ділянкою без достатньої правової підстави, то відсутні підстави для висновку, що останні набувачі набули право користування земельною ділянкою з переходом права власності на будинок». Право власності на земельну ділянку переходить до\~спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення, що передбачено частиною першою статті 1225 ЦК України. Відповідно до ч.9 ст. 21 ЗУ «Про Державний земельний кадастр» відомості про речові права на земельні ділянки, що виникли до 01 січня 2013 року, вносяться центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, до ДЗК із Державного реєстру земель та документів, що відповідно до законодавства, яке діяло до 01 січня 2013 року, посвідчували право власності або право користування землею (земельними ділянками), а також книг записів (реєстрації) таких документів. Відомості про розподіл земель за формами власності і видами речових прав вносяться до ДЗК відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Так, згідно наданих до суду письмових доказів, а саме договору обміну від 13 січня 2006 року , укладеного між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з іншої сторони, останні набули належне [PERSON] домоволодіння по [ADDRESS] , розташоване на земельній ділянці площею 0,1076 га. Земельна ділянка належала згідно тексту договору [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого Криворізькою міською радою Дніпропетровської області 25 грудня 2002 року на підставі рішення Криворізької міської ради народних депутатів за № 224 від 14.08.2002, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 17184 (а.с.17). Указане також підтверджується копією Державного акту на право приватної власності на спірну земельну ділянку, де зазначено цільове призначення земельної ділянки площею 0,1076 га: для обслуговування житлового будинку і господарських споруд та ведення особистого селянського господарства (а.с.20-21). Таким чином, за умовами договору обміну від 13 січня 2006 року, до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] перейшло право власності як на домоволодіння по [ADDRESS] , так і на земельну ділянку під ним площею 0,1076 га., а отже оскільки спадкодавці набули право власності на домоволодіння та земельну ділянку відповідно до договору обміну, тому за правилами статті 120\~ЗК України та статті 377\~ЦК України суд дійшов висновку, що вони були законними власниками земельної ділянки. Згідно частини 1 статті 125 ЗК України в редакції на момент виникнення спірних правовідносин (укладення договору обміну та переходу права на земельну ділянку) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. У матеріалах справи відсутні належні докази державної реєстрації права власності спадкодавців за життя за ними на спірну земельну ділянку по [ADDRESS] , тому вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Ураховуючи викладене, оскільки право власності спадкодавцями як на домоволодіння, так і на земельну ділянку по [ADDRESS] , набуто ними на законних підставах згідно умов договору обміну, однак установити підстави та причини, за яким попередні власники не оформили належним чином право власності на земельну ділянку під спірним домоволодінням, неможливо, земельна ділянка за вказаною адресою площею 0,1076 га з моменту отримання і реєстрації Державного акту є об`єктом права власності, а тому вимоги про визнання права власності на позивачем в порядку спадкування підлягають задоволенню пропорційно її частці у спадковому майні, а саме у розмірі 2/3 частки земельної ділянки. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому підлягають відшкодуванню позивачу сплачений нею судовий збір. Крім того, за змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 757/29103/20-ц (провадження № 61-11792св21) зазначено, що в разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку з розглядом конкретної справ. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19. До заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу позивачем додано копії договору про надання правничої допомоги, рахунок № 7 від 15.03.2024 про сплату гонорару, платіжної інструкції від 15.03.2024 та акту приймання-передачі. Ураховуючи викладене, та враховуючи заперечення позивача проти задоволення позову в частині стягнення витрат на правову допомогу , беручи до уваги часткове задоволення вимог та покладення на сторону пропорційності понесених судових витрат, вимога позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу підлягає задоволенню частково.

Outcome: approved