Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-02 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом та просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] .. В обґрунтування позову вказала, що 16.03.2018 Солом?янським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис №333 був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем. Від цього шлюбу народилась дитина [PERSON] , [INFO] . Зазначила, що відповідно до рішення Солом?янського районного суду м. Києва від 16.09.2021 між нею та відповідачем було розірвано шлюб, зареєстрований 16.03.2018 Солом?янським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис №333. Також було ухвалено стягувати із [PERSON] , на користь [PERSON] , аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 26.01.2021, і до досягнення дитиною повноліття. Також зазначила що, відповідно до рішення Солом?янського районного суду м. Києва від 06.09.2021 визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір?ю, [PERSON] .. Позивачка вказала, що дитина проживає з нею за адресою [ADDRESS] . Також вказала, що згідно відповіді на адвокатський запит №12/14-2 від 14.12.2023 Солом?янський ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) щодо заборгованості [PERSON] по сплаті аліментів повідомив, що станом на 21.12.2023 наявна заборгованість зі сплати аліментів з дня пред?явлення виконавчого документу до примусового виконання становить 185955, 44 гривень. Тобто, з моменту відкриття виконавчого провадження жодного разу не було сплачено аліментів. Позивачка пояснила, що відповідно до відповіді закладу дошкільної освіти №748 "Калинка" на адвокатський запит вказано, що [PERSON] , [INFO] 01.09.2021 зарахований до ДНЗ №748. За період відвідування, за інформацією педагогів групи, де обліковується [PERSON] , приводила, забирала, спілкувалась з педагогами мама дитини. Крім того, заяву на зарахування дитини до ДНЗ №748 подавала мати дитини, [PERSON] .. Згідно довідки від 21.12.2023 ГО Спортивний клуб "Фаворит", яка видана [PERSON] , матері [PERSON] [INFO] , вказано, що батько дитини контакту з ГО СК Фаворит не підтримує, з тренером не спілкується, збори не відвідує. Дитину до ГО СК Фаворит приводить та забирає мати, [PERSON] . Вказано, що відповідно до консультативного висновку психолога від 20.01.2024 [PERSON] , [INFO] був поставлений клінічний діагноз: порушення цілісності батьківсько - родинних стосунків (відсутність особи тата у житті дитини), пошук заміни образа батька у можливих інших життєвих ситуаціях на інших людях, потреба у гендерній самореалізації, занижена самооцінка, невпевненість, емоційна депривація, логопедичні проблеми. також зазначила, що відповідно до виписки ТОВ "Медичний центр "Добробут-Поліклініка" від 23.01.2024 до лікарів дитину, [PERSON] , [INFO] , водила та займалась лікуванням дитини - мати [PERSON] . Таким чином позивачка вважає, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов?язків, а саме: не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами, навчанням, станом здоров?я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовкою до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти, і навіть не дзвонить. З огляду на викладене просить позов задовольнити. 16.02.2024 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано головуючому судді Усатовій І.А. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 27.02.2024 відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24.01.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачка у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, не заперечувала проти винесення заочного рішення та просила позов задовольнити. Відповідачк у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся в порядку, передбаченому процесуальним законом. Про причину неявки суд до відома не поставив. Судова повістка, яка направлялась відповідачу за зареєстрованим місцем проживання, повернулася до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації надала висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , щодо дитини [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої у постанові в справі № 918/539/16 від 07 липня 2022 року, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Виходячи з цього, на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідача. Відповідно до частини 1 статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Статтею 150 Сімейного кодексу України визначено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини; забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Частиною четвертою статті 155 встановлено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 КАС України. Зокрема, пунктом 2 частини першої даної статті визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі статтею 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позивачка, звертаючись до суду з позовом зазначає, що від спільного проживання з відповідачем народився [PERSON] , який проживає з нею та перебуває на її утриманні, так як відповідач взагалі не цікавиться життям свого сина. Згідно свідоцтва про народження, виданого 26.04.2019 Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, вбачається, що [INFO] народився [PERSON] , актовий запис № 1952, його батьками вказані [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16.09.2021 шлюб розірвано між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований Солом?янським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві 16.03.2018, актовий запис № 333. Стягнуто із [PERSON] , на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 26.01.2021, і до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06.09.2021 визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір?ю, [PERSON] . Відповідно відповіді від 21.12.2023 № 227650 Солом?янського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) станом на 21.12.2023 забогованість [PERSON] з виплати аліментів становить 185955, 44 грн. Відповідно до відповіді від 18.12.2023 №96 дошкільного навчального закладу №748 (ЯСЛА-САДОК) м. Києва [PERSON] , [INFO] , зарахований до ДНЗ №748 з 01.09.2021. За період відвідування, за інформацією педагогів групи, в якій обліковується [PERSON] , приводила, забирала, спілкувалась з педагогами мама дитини. Крім того,заяву на зарахування дитини до ДНЗ №748 подавала мама дитини, [PERSON] . Відповідно довідки від 21.12.2023 ГО Спортивний клуб "Фаворит", яка видана [PERSON] , матері [PERSON] [INFO] , про те, що батько дитини контакту з ГО СК Фаворит не підтримує, з тренером не спілкується, збори не відвідує. Дитину до ГО СК Фаворит приводить та забирає мати, [PERSON] . Відповідно до висновку № 108-10801 від 30.08.2024 Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування, виходячи з наявних матеріалів справи, враховуючи думку дитини та рішення комісії з питань захисту прав дитини при Солом`янській районній в м. Києві державній адміністрації, Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно малолітнього [PERSON] , [INFO] .. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно ч. 3 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно з ч. 1 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав: втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Відповідно до ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява № 70879/11) ЄСПЛ зазначив, що якщо батько не підтримує стосунків з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. У цій справі ЄСПЛ звернув увагу на те, що заявник міг і повинен був усвідомлювати, що таке тривале і повне розставання з його сином, зокрема, враховуючи юний вік останнього в той час, коли їх контакт припинився, може призвести лише до значного ослаблення, якщо не повного розриву, зв`язку між ними і відчуження дитини від нього (§ 52). Саме бездіяльність заявника призвела до розриву зв`язків між ним і його сином і підштовхнула результат справи проти нього. Очевидно, що позбавлення заявника батьківських прав не більше ніж анулювало юридичний зв`язок між заявником і його сином. Враховуючи відсутність будь-яких особистих відносин протягом семи років, що передували цьому рішенню, не можна сказати, що воно негативно вплинуло на ці відносини (§ 54). Існуючі сімейні зв`язки між подружжям і дітьми, про яких вони фактично піклуються, зумовлюють захист відповідно до Конвенції. Більш того, якщо минув значний проміжок часу з того моменту, як дитина жила разом зі своїми біологічними батьками, то інтерес цієї дитини в тому, щоб його de facto сімейна ситуація знову не змінилася, може домінувати над інтересами батьків, щоб їх сім`я возз`єдналася (§ 55). Згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19, періодичне спілкування за допомогою телекомунікаційних систем також не є повноцінним виконанням батьківських обов`язків, а відтак особа, яка свідомо змінює країну проживання, не приймає участі у вихованні дітей, несе відповідні ризики порушення нормальних життєвих зв`язків та передбачених законом наслідків невиконання батьківських обов`язків, що в даному випадку і відбулось - малолітні діти фактично залишились без батьківського піклування. Згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. З досліджених судом доказів встановлено, що відповідач не займається вихованням сина, повністю самоусунувся та ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не забезпечує належних умов для виховання дитини. Суд вважає, що всі дії відповідача, а саме самоусунення від обов`язків щодо утримання, виховання сина, небажання брати участь у вихованні та розвитку дитини, свідчать про байдужість відповідача до його батьківських обов`язків по відношенню до дитини. Суд враховує і те, що про ухилення одним з батьків від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може свідчити не лише ненадання матеріального забезпечення кимось із батьків, але й брак спілкування, моральної та психологічної підтримки дитини, нездійснення участі у вихованні та розвитку дитини, незабезпечення потрібним харчуванням та лікуванням тощо. Суд вважає, що позивачка навела численні посилання на те, що відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків, контакту з дитиною не має і не вживає жодних заходів щодо налагодження стосунків з дитиною, не цікавиться її станом здоров`я, не виявляє будь-якої турботи про дитину, не надає матеріальної підтримки в добровільному порядку, тобто самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. З урахуванням наведених висновків Верховного Суду та встановлених у цій справі обставин, судом може розцінюватися заявлені позовні вимоги як достатню підставу для задоволення позовної вимоги про позбавлення батьківських прав. Враховуючи досліджені судом докази та встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позивачка довела ті обставини, на які посилалася як на підставу своїх позовних вимог. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. У справі «М. С. проти України» від 11.07.2017 Європейський суд з прав людини вказав, що існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Таким чином, судом встановлено, що відповідач не проявляє заінтересованості в долі сина, не цікавиться його станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовкою до самостійного життя, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. Згідно викладеного, враховуючи найкращі інтереси малолітнього [PERSON] , беручи до уваги встановлені обставини та досліджені докази, суд дійшов висновку, що [PERSON] не зацікавлений у здійсненні своїх батьківських обов`язків відносно малолітнього сина. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову.

Outcome: approved