Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-09 00:00:00

ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , у якому просить стягнути з останнього заборгованість у розмірі 21086,87 грн., в тому числі: основна сума заборгованості 6855,72 грн., заборгованість за нарахованими процентами по кредиту - 13190,79 грн.; сума 3% річних від основної суми заборгованості за період прострочення повернення кредиту 355,79 грн.; сума 3% річних від суми процентів за період прострочення повернення відсотків 684,57 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог вказує на те, що 16.01.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та відповідачем був укладений кредитний договір №004-17761-160113, згідно умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 15000 грн. 02.06.2020 року між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» було укладено договір № 2253/К про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, згідно якого ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» набуло права вимоги стягнення за кредитним договором №004-17761-160113. Відповідач порушив умови кредитного договору і має прострочену заборгованість в сумі 21086,87 грн., в тому числі: основна сума заборгованості 6855,72 грн., заборгованість за нарахованими процентами по кредиту - 13190,79 грн.; сума 3% річних від основної суми заборгованості за період прострочення повернення кредиту 355,79 грн.; сума 3% річних від суми процентів за період прострочення повернення відсотків 684,57 грн., які представник позивача і просить стягнути з відповідача на користь ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС». Крім того, представник позивача просить стягнути з відповідача 3028 грн. судового збору та витрати на професійну правову допомогу. 24.01.2025 представник відповідача адвокат Янчук В.В. надав до суду відзив на позов, у якому просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності за всіма складовими заборгованості, яку позивач просить стягнути. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Так, дійсно відповідач звертався до ПАТ "ДельтаБанк" з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим 16.01.2013 року підписав Заяву № 004-17761- 160113. Підписана заява разом з Правилами надання банківських послуг і Тарифів банку складає договір за умовами якого відповідачу було надано кредит у сумі 15000 грн. зі строком кредитування 50 місяців, сплатою процентів в розмірі 9,99 % річних за користування кредитом та комісії в розмірі 3,49 % в місяць за обслуговування кредитної заборгованості. 02.06.2020 між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» був укладений Договір №2253К про відступлення прав вимог, відповідно до якого право вимоги до позичальника [PERSON] за кредитним договором № 004-17761-160113 від 16.01.2013 року відступлено ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС». Кінцевою датою повернення кредитних коштів визначена дата 16.03.2017 року, про що позивачем надано доказ та зазначено у позовні заяві. Повернення кредиту та сплату відсотків вона мала здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві до кожного місяця кошти (щомісячний платіж) упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. Таким чином, первісний кредитор, як сторона договору, був обізнаний щодо умов договору та строків виконання зобов`язання. Крім того, відповідно до п. 3 Договору про відступлення права вимоги від 02.06.2020 року, новий кредитор зобов`язаний повідомити боржників про відступлення права вимоги за основними договорами протягом 100 днів з дня набрання чинності цим Договором, у порядку визначеному чинним законодавством. З доказів наданих позивачем та обґрунтувань позовної заяви, відсутнє підтвердження щодо виконання умов ст. 516 ЦК України та п. 3 Договору про відступлення права вимоги від 02.06.2020 року. Окрім того позивачем з переконливістю не доведено обґрунтованого розрахунку сум, що заявлені до стягнення, з врахуванням здійснених відповідачем платежів, зокрема, за кожним із зазначених в позовній заяві видом платежів: за сумою кредиту, процентами, комісією, оскільки до позовної заяви не додано розрахунку заборгованості. Строк кредиту, відповідно до пункту 2.3 Частини 2 «Умови Договору" договору від 16.01.2013 року, становить 50 місяців. Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до частини першої статті 251ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. У даній справі, сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві до кожного місяця кошти (щомісячний платіж) упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. Таким чином, первісний кредитор, як сторона договору, був обізнаний щодо умов договору та строків виконання зобов`язання. Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів кожного місяця впродовж строку кредитування, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Таким чином, строк позовної давності щодо захисту своїх прав та законних інтересів первісним кредитором, щодо останнього платежу за кредитом сплив після 16.03.2020 року року. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Позивач звернувся до суду з позовом 16 жовтня 2024 року, тобто після спливу строку позовної давності. Доказів переривання строку позовної давності та/або заяви про поновлення позовної давності позивачем не надано. Умови про збільшення строку позовної давності, встановленої законом, договір не містить. За таких обставин та з огляду на пропуск позивачем строку позовної давності до основних та додаткових вимог про стягнення заборгованості з [PERSON] , можливо прийти до висновку про необхідність застосування наслідків спливу позовної давності та відповідно відмовити з вказаних підстав у задоволенні позову. 29.01.2025 року представником позивача було подано відповідь на відзив, в якому ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» вважає вказані вище доводи необґрунтованими та такими, що не свідчать про необхідність залишення позову без задоволення. У відзиві представник Відповідача зазначає, що Позивачем не було надано жодних доказів, розрахунків, які б підтверджували розмір заборгованості Позичальника за Кредитним договором. Водночас слід зазначити, що ні Відповідач, ні його представник не заперечують факт наявності боргового зобов`язання за Кредитним договором перед Кредитором, а лише піддають сумніву розмір заборгованості. З цього приводу ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» зазначає, що у постанові Верховного Суду від 19.10.2022 по справі № 501/19/17 (провадження № 61-961св22) сформована правова позиція відповідно до якої, якщо у суду чи сторони по справі виникають сумніви, щодо розміру позовних вимог про стягнення коштів за кредитним зобов`язанням, то суд чи сторона, у якої виникли такі сумніви мають право навести власний розрахунок заборгованості за кредитним договором, недоведеність розміру позовних вимог не є підставою для відмови у задоволені позову. Звертаєють увагу суду на те, що згідно висновку Верховного Суду сформованого у постанові від 23.03.2020 по справі № 554/4300/16-ц: «чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості. Відповідно застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування. Крім того, відповідач не спростував факт отримання кредиту, тим більше здійснював його часткове погашення, під час розгляду справи не був згоден із заявленим банком розміром заборгованості, проте свого розрахунку не надав». Зазначена правовапозиція Верховного Суду фактично вказує на те, що первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» не є єдиними належними доказами, що можуть підтвердити наявність заборгованості, зокрема за Кредитним договором, а тому надана Товариством копії витягу з додатку №1 до Договору про відступлення є належним доказом, що підтверджує розмір заборгованості Відповідача перед ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС». Також слід зазначити, що у матеріалах справи міститься витяг з Додатку №1 до Договору про відступлення (далі - Витяг), відповідно до якого, розмір заборгованості Позичальника за Кредитним договором станом на 02.06.2020 становив 20 046,51 грн. з яких: 6 855,72 грн. - основна заборгованість по тілу кредиту, 13 190,79 грн. - заборгованість за нарахованими процентами за кредитом. Також зазначаємо, що ані Відповідач, ані його представник не заперечує проти дійсності Договору про відступлення та його складової частини Додатку № 1 до Договору про відступлення, де зафіксовано суму боргу Позичальника за Кредитним договором. Тому беручи до уваги той факт, що Відповідачем не надано жодних доказів, які б спростовували позицію Позивача про наявну суму заборгованості за Кредитним договором, доводи Відзиву про необґрунтованість суми заборгованості Відповідача перед Кредитором є недоречними. Щодо строків позовної давності. У відзиві Відповідач зазначає, що строк кредитування складає 50 місяців та закінчується 16.03.2017. Відповідно представник Позичальника, відраховуючи від 16.03.2017 трирічний строк, дійшов до висновку, що звернення Кредитора з Позовом від 07.10.2024 було здійснене після спливу строку позовної давності. ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» не погоджується із вказаною тезою з огляду на наступне. Беручи до уваги те, що зобов`язання за Кредитним договором мало бути виконаним Позичальником 16.03.2017, то загальна позовна давність, що становить 3 роки, за звичайних спливала б 16.03.2020. Згідно п. 12 Прикінцевих та перехідних положення ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257 (загальна позовна давність), 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12.03.2020 на всій території України установлено карантин. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 651 від 27.06.2023 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, було відмінено. Беручи до уваги вищевказане, строк позовної давності за Кредитним договором, який за звичайних умов мав би спливати 16.03.2020, згідно п. 12 Прикінцевих та перехідних положення ЦК України був продовжений до 30.06.2023, що узгоджується із правової позицією сформованою у постанові Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 920/724/21. Крім того, відповідно до п.19 Прикінцевих та перехідних положення ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України № 2102-IX від 24.02.2022, із 05:30 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався. Таким чином, строк позовної давності за Кредитним договором, на підставі п.19 Прикінцевих та перехідних положення ЦК України, 24.02.2022 був зупинений на строк дії воєнного стану. Отже, на підставі викладеного вище, враховуючи те, що останнім днем звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за Кредитним договором у межах строку позовної давності було 16 березня 2020 року, беручи до уваги норми п. 12 та п. 19 Прикінцевих та перехідних положення ЦК України, Позивач звернувся до суду із Позовом від 07.10.2024 в межах строку позовної давності, який спершу був продовжений до 30.06.2023, перебіг якого потім було зупинено 24.02.2022. Звертає увагу суду на те, що згідно з Платіжною інструкцією в національній валюті № NC8104810 від 27.09.2024, Відповідачем 27.09.2024 в рахунок погашення боргу за Кредитним договором було здійснено переказ коштів у сумі 190,00 грн. на користь ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС». Згідно правового висновку сформованого Верховним Судом України в постанові від 09.11.2016 по справі № 6-2170 цс16 до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Таким чином, дії Відповідача зі сплати заборгованості за Кредитним договором у сумі 190,00 грн., з урахуванням вищевказаних висновків Верховного суду, свідчать про визнання Позичальником свого обов`язку з повернення коштів отриманих на підставі Кредитного договору, що згідно ч. 1 ст. 264 ЦК України є підставою для переривання перебігу позовної давності для звернення Кредитора до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості, що утворилася внаслідок невиконання [PERSON] своїх зобов`язань за Кредитним договором. Отже, беручи до уваги вказані вище доводи перебіг позовної давності слід обраховувати з 27.09.2024 дня коли Відповідачем були вчинені дії з визнання свого обов`язку щодо повернення коштів отриманих згідно Кредитного договору. Щодо доказів відступлення права вимоги за Кредитним договором. Згідно правового висновку Верховного Суду сформованого у постанові від 30.11.2023 по справі 626/2568/23 належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 753/20537/18, від 21.07.2021 у справі № 334/6972/17). Беручи до уваги те, що Позивачем до позовної заяви було додано копію Договору про відступлення (додаток № 4 до Позову), копію Витягу (додаток № 5 до Позову), копію платіжного доручення № 48 від 26.05.2020 (додаток № 6 до Позову) та копію платіжного доручення № 49 від 27.05.2020 (додаток № 7 до Позову), матеріали справи містять необхідні докази відступлення права вимоги за Кредитним договором. Щодо повідомлення Позичальника про відступлення права вимоги за Кредитним договором. Згідно правової позиції сформованої у постанові Верховного Суду від 01.11.2023 по справі № 185/6699/15 неповідомлення боржника про заміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення заборгованості. Правовим наслідком неповідомлення боржника про заміну кредитора в зобов`язанні є надання йому права погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання буде вважатися належним. Відповідно до правового висновку сформованого у постанові Верховного Суду від 06.02.2019 по справі 667/11010/14-ц, якщо боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, правильним є стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Зважаючи на вищевказане, ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» зазначає, що відсутність доказів направлення [PERSON] повідомлення про відступлення права вимоги за Кредитним договором не може бути підставою для відмови у задоволенні позову по справі. Враховуючи наведене, представник позивача просив задовольнити повністю позовні вимоги. В судове засідання сторони та їхні представники не з`явилися, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить наступного висновку. Судом встановлено, 16.01.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та відповідачем був укладений кредитний договір №004-17761-160113, згідно умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 15000 грн. 02.06.2020 року між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» було укладено договір № 2253/К про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, згідно якого ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» набуло права вимоги стягнення за кредитним договором №004-17761-160113. Відповідач порушив умови кредитного договору і має прострочену заборгованість в сумі 21086,87 грн., в тому числі: основна сума заборгованості 6855,72 грн., заборгованість за нарахованими процентами по кредиту - 13190,79 грн.; сума 3% річних від основної суми заборгованості за період прострочення повернення кредиту 355,79 грн.; сума 3% річних від суми процентів за період прострочення повернення відсотків 684,57 грн., які представник позивача і просить стягнути з відповідача на користь ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС». Графіком платежів визначено дати погашення кредиту, суму платежів, їх складових частин. Останньою датою погашення кредиту є 16.03.2017. Із заяви про надання/перерахування кредитних коштів від 16.01.2013 встановлено, що [PERSON] просив здійснити надання кредитних коштів відповідно до умов кредитного договору № 004-17761-160113 від 16.01.2013 у сумі 15000,00 грн шляхом їх зарахування на рахунок № [NUMBER] , який відкритий в ПАТ «КБ «Надра». Згідно меморіального ордеру №32 від 17.01.2013 на рахунок [PERSON] на виконання умов Кредитного договору № 004-17761-160113 від 16.01.2013 було перераховано 15000 грн. 02.06.2020 року між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕС» укладено договір про відступлення права вимоги №2253/К, згідно п. 1 банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до: позичальників фізичних осіб, зазначених у додатку № 1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту) тощо, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно з реєстром у Додатку № 1 до цього Договору. Новий кредитор сплачує банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором. За цим договором новий кредитор в день укладення цього договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання банком в повному обсязі коштів, відповідно до п. 4 цього договору, набуває усі права кредитора за основними договорами. Сторони погодили, що за відступлення прав вимоги за основними договорами, відповідно до цього договору, новий кредитор сплачує банку 2 488 200 грн. Згідно з платіжними дорученнями банку № 48 від 26.05.2020 року та № 49 від 27.05.2020 року ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕС» перерахувало ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» 2 488 200 грн. Відповідно до витягу (додаток №1 до договору 2253/К про відступлення права вимоги від 02.06.2020 року) ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕС набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 004-17761-160113 від 16.01.2013 року у сумі 20046,51 грн., з яких: основна сума заборгованості 6855,72 грн., заборгованість за нарахованими процентами по кредиту - 13190,79 грн. За доводами позивача заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором становить 21086,87 грн., в тому числі: основна сума заборгованості 6855,72 грн., заборгованість за нарахованими процентами по кредиту - 13190,79 грн.; сума 3% річних від основної суми заборгованості за період прострочення повернення кредиту 355,79 грн.; сума 3% річних від суми процентів за період прострочення повернення відсотків 684,57 грн. Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України). Враховуючи наведене, судом встановлено, що між [PERSON] та ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» було укладено кредитний договір № 004-17761-160113 від 16.01.2013, що також не заперечується сторонами та, що до ТОВ «Профіт Файненс» на підставі договору №2253/К про відступлення прав вимоги від 02.06.2020 перейшло право вимоги до [PERSON] про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором. Згідно зі статтями 525 та 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 ЦК України). Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З позовної заяви суд вбачає, що станом на дату звернення до суду, розмір заборгованості [PERSON] за кредитним договором № №004-17761-160113 становить 21086,87 грн., в тому числі: основна сума заборгованості 6855,72 грн., заборгованість за нарахованими процентами по кредиту - 13190,79 грн.; сума 3% річних від основної суми заборгованості за період прострочення повернення кредиту 355,79 грн.; сума 3% річних від суми процентів за період прострочення повернення відсотків 684,57 грн. Згідно з ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що банк повністю виконав умови кредитного договору та надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 15000 грн. Відповідач [PERSON] не заперечує проти отримання кредиту, однак заявив вимогу про застосування наслідків спливу строків позовної давності. Згідно з ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України). Згідно з ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Частина 3 ст. 267 ЦК України встановлює, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно з ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. З досліджений доказів, встановлено, що сторони не визначили окремо строк договору, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Як вбачається із наданих позивачем доказів сторони погодили строк кредиту 50 місяців. У пункті 3.1 заяви № 004-17761-160113 сторони визначили, що погашення кредитної заборгованості здійснюватиметься щомісячно не пізніше 16 числа кожного місяця у сумі 892 грн. Як вбачається із графіку платежів (додатку 1 до договору), сторони визначили порядок та строки сплати заборгованості за договором, яка складається із: погашення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом, платежів за супутні послуги - при обслуговуванні кредитної заборгованості. Згідно вказаного графіку датою останнього платежу у розмірі 855,84 грн., з яких 329,81 грн. погашення основної суми боргу, 2,53 грн. - проценти за користування кредитом, 523,50 грн. - супутні платежі на користь банку при обслуговуванні кредитної заборгованості - є 16.03.2017. Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Такий підхід відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду викладеній у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування. Позивач звернувся до суду з позовом 16 жовтня 2024 року. Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12.03.2020 на всій території України встановлено карантин. Згідно п. 12 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України, якими передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (Розділ ЦК України доповнено пунктом 12 згідно із Законом № 540-IX від 30.03.2020, який набрав законної сили 02.04.2020). Постановою Кабінету Міністрів України №651 від 27.06.2023 з 30.06.2023 на всій території України карантин було відмінено. Відтак, строк позовної давності за Кредитним договором, який за звичайних умов мав би спливати 16.03.2020, згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положення ЦК України був продовжений до 30.06.2023. Проте, Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, із 5:30 год. 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан строком на 30 діб, який діє і наразі. П. 19 Прикінцевих та перехідних положення ЦК України, передбачено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану (Розділ доповнено пунктом 19 згідно із Законом № 2120-IX від 15.03.2022, який набрав законної сили 17.03.2022; в редакції Закону № 3450-IX від 08.11.2023). Отже, на підставі викладеного вище, враховуючи те, що останнім днем звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за Кредитним договором у межах строку позовної давності було 16.03.2020 року, беручи до уваги норми п. 12 та п. 19 Прикінцевих та перехідних положення ЦК України, Позивач звернувся до суду із Позовом 16.10.2024 в межах строку позовної давності, який спершу був продовжений до 30.06.2023, перебіг якого потім було зупинено 24.02.2022. Закон № 540-ІХ передбачив, що моментом, з якого продовжується позовна давність (у тому числі передбачена статтями 257, 258 ЦК України), є запровадження карантину відповідно до Постанови № 211, тобто 12.03.2020. А тому у разі, якщо сплив позовної давності мав би настати з 12.03.2020, а позивач звернувся до суду після цього моменту, але до закінчення карантину, позовна давність не може вважатись пропущеною, а суд не має підстав для застосування статті 267 ЦК України (наслідки спливу позовної давності). Така позиція наведена в постанові Верховного Суду від 25.08.2021 у справі № 914/1560/20. Таким чином, якщо строк позовної давності сплив до 12.03.2020 р., то він не є таким, що автоматично продовжений. Згідно додатку 1 до заяви № 004-17761-160113 від 16.01.2013 р., сторони обумовили строки сплати платежів за договором визначивши окремі дати у період з 16.01.2013 до 16.03.2017 р. З огляду на вищезазначені норми законодавства та висновки Верховного Суду, за платежами, строк виконання яких сторони визначили до 12.03.2017 р., строк позовної давності закінчився та не був продовжений, тобто згідно графіку платежів за всіма вимогами у період з 16.01.2013 р. до 16.02.2017 р. (за вимогою про стягнення суми, які підлягала сплаті 16.02.2017 р. строк позовної давності закінчився 16.02.2020 р., тобто до установлення карантину). З огляду на зазначене, строк позовної давності за платежами за договором, строк позовної давності за якими сплинув, стягненню не підлягають з відповідача, оскільки відповідач заявив про застосування позовної давності у даному спорі. Підсумовуючи наведене, позивач не пропустив строк позовної давності тільки за вимогами про сплату платежів, які мали бути сплачені відповідачем у період з 16.03.2017 р. згідно графіку платежів на загальну суму 855,84 грн. Разом з тим, статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки. Оскільки щодо вимог за платежами, які мали бути здійснені відповідачем у період з 16.01.2013 р. до 12.03.2017 р. позовна давність спливла, то і за додатковими вимогами про сплату 3 % річних позовна давність спливла, а тому вказані вимоги задоволенню не підлягають. Зазначене відповідає висновкам ВП ВС у постанові від 28 березня 2018 у справі № 444/9519/12. З приводу надання позивачем до відповіді на відзив платіжної інструкції від 27.09.2024 р. про перерахування відповідачем через ТОВ «СВІФТ ГАРАНТ» на користь ТОВ «ПРОФІТ ФАЙНЕНС» 190 грн. в рахунок погашення заборгованості, суд зазначає, що у відповідності до положень ч. 1 ст. 263 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Тобто у вказаній статті йде мова лише про строк позовної давності, який ще не завершився. Строк, який закінчився, вже не може перериватися, а тому вказана платіжна інструкція в будь-якому випадку не може бути доказом переривання строку позовної давності за вимогами про сплату коштів, які мали бути сплачені з 16.01.2013 р. до 12.03.2017, оскільки за вказаними вимогами строк позовної давності вже закінчився, а тому не може бути перерваний. Разом з тим, згідно ч. 3 ст. 55 Закон України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 № 2121-III (в редакції станом на 04.07.2013 р.) банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 № 1023-XII (в редакції станом на 04.07.2013 р.) кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15 (провадження № 61-8862сво18) зробив висновок, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок, тому є нікчемними. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 липня 2024 року у справі № 202/3936/16-ц. Таким чином, станом на момент укладення договору 16.01.2013 положення про сплату комісії було нікчемним. Згідно ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту було передбачено Законом України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 № 1734-VIII, який набрав чинності набагато пізніше укладення спірного кредитного договору, а тому його положення та висновки Верховного Суду, на які посилається позивач, що стосуються нарахування комісії за обслуговування кредиту з урахуванням положень вказаного закону до спірних правовідносин застосовані бути не можуть. Як вбачається із Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року № 1-рп/1999, Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). Отже, оскільки положення Закону № 1734-VIII погіршують становище фізичної особи, то вони не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. При цьому, норми цього Закону, що покращують становище позивача не можуть бути застосовані з огляду на висновки Конституційного Суду про застосування ст. 58 Конституції України в рішенні від 9 лютого 1999 року № 1-рп/1999. Отже, нараховані позивачем та заявлені до стягнення суми платежів за надані супутні послуги на користь банку при обслуговуванні кредитної заборгованості не підлягають стягненню, оскільки положення п. 2.5 заяви № 004-17761-160113, а також розділу кредитного договору «плата за обслуговування кредитної заборгованості» яким визначено розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості, є нікчемними відповідно до положень законодавства України, чинного на момент укладення спірного договору. Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19 зауважив, що якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем). Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 204/5103/21. Позивачем у позовній заяві наведений власний розрахунок заборгованості 3% річних щодо позовних вимог простроченої суми кредиту та простроченої суми процентів. Згідно графіку платежів - додатку 1 до заяви № 004-17761-160113 від 16.01.2013 р., загальна сума, яку відповідач мав би сплатити на користь банка за договором, становить 44563,84 грн. та складається із: 15000, 00 грн. основної суми боргу по кредиту; 3388,84 грн. процентів за користування кредитом; 26175,00 грн. комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Як було зазначено вище, 26175,00 грн. комісії стягненню не підлягає, оскільки така вимога є неправомірною в силу вимог законодавства. За всіма правомірно заявленими вимогами у період з 16.01.2013 р. до 16.02.2017 р. строк позовної давності закінчився. За вирахуванням зазначених сум залишаються: вимога про погашення тіла кредиту від 16.03.2017 р. 329,81 грн., вимога про стягнення відсотків за користування кредитом 16.03.2017 р. 2,53 грн. Позивачем обчислено 3% річних за період з 02.06.2020 31.12.2020 (213 днів), 01.01.2021 31.12.2021 (365 днів), 01.01.2022 23.02.2022 (54 дні). Оскільки, суд дійшов висновку, що тільки ці вимоги заявлені правомірно та в межах строку позовної давності, то тільки за ними підлягають сплаті 3 % річних, які загалом становлять 17,24 грн. (17,11 грн - 3% річних від простроченої суми кредиту 329,81 грн; 0,13 грн - 3% річних від простроченої суми процентів 2,53 грн). Таким чином, сума, що підлягає стягненню з відповідача за спірним договором становить 332,34 грн. - заборгованості по тілу кредиту (329,81 грн) та відсоткам за користування кредитом (2,53 грн) та 17,24 грн. - 3% річних, що разом становить 349,58 грн. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 004-17761-160113 від 16.01.2013 та стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором 349,58 грн. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. За змістом ст.141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем було сплачено 3028 грн. судового збору. Тому на користь позивача, як сторони по справі, чиї позовні вимоги задовольняються частково, із відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам (1,65%) у сумі 49,96 грн. Щодо витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до приписів ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, 2, ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчить про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Отже, витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правничу допомогу, а саме: надано договір на правничу допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Як зазначає позивач у позові, ним понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн., докази понесення витрат на професійну правничу допомогу та детальний опис робіт буде надано протягом 5 днів після ухвалення рішення у справі. За правилами ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Outcome: approved