Jurisdiction: civil
Date: 2025-03-12 00:00:00

У липні 2024р. ТОВ "Фінансово-кредитний супермаркет" звернувся до суду з позовом в якому просив стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики № 3036923 від 29.08.2018р. в сумі 236224,32 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 29.08.2018р. між ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» та [PERSON] було укладений договір позики № 3036923, за яким відповідачка отримала позику в сумі 6000,00 грн. на умовах повернення, строковості, платності із сплатою процентів за користування позикою 0,01 відсоток річних від суми позики, строком на 29 днів до 26.09.2018р. та зі сплатою комісії. Грошові кошти були перераховані на картковий рахунок № [NUMBER] . Сторони домовилися, що повернення позики та сплата процентів за користування позикою здійснюватиметься згідно графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною договору позики. За домовленістю сторін було погоджено використання позичальником-відповідачем електронного підпису одноразовим ідентифікатором для підписання договору. ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі та надав відповідачу кошти. В свою чергу, відповідачка прийняті на себе зобов`язання за договором позики належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 01.07.2024р. утворилась заборгованість у розмірі 236224,32 грн., що складається із: заборгованості за кредитом - 5795,69 грн; заборгованості по комісії 205123,95 грн; інфляційні втрати - 18466,87 грн; 3% річних - 6837,81 грн. Від представника позивача 12.03.2025р. надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримала повністю. Відповідач в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про розгляд справи шляхом отримання судової повістки поштовою кореспонденцією, що підтверджується рекомендованим повідомленням про отримання поштового відправлення (а.с. 37, 44). Верховний Суд у постановах від 13 листопада 2020 року у справі № 359/5348/17 (провадження № 61-18620св19), від 08 грудня 2021 року у справі № 369/10161/19 (провадження № 61-3468св21) зазначив, що якщо сторони чи їх представники, чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони чи її представника, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторін та на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України ухвалити заочне рішення виходячи з наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 29.08.2018р. між ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» та [PERSON] було укладений договір позики № 3036923 (продукт «Он-лайн кредитування») (а.с. 13-18). Відповідно до п.п. 2.1., 2.2.1. даного договору кредитор надає позичальнику на умовах повернення, строковості, платності грошові кошти у сумі 6000,00 грн. на споживчі цілі шляхом перерахування коштів на платіжну картку позичальника, позичальник зобов`язується повністю повернути позикодавцю отриману позику, сплатити проценти за користування позикою, всі інші платежі, пов`язані з виконанням цього договору в порядку, на умовах та в строки визначені даним договором. Згідно п. 2.2.3 строк позики не може становити більше 29 днів. Позика надається строком на 29 днів до 26.09.2018 (включно). Пунктом 2.2.4.2. договору визначено, що детальний розпис сукупної вартості позики зазначено в графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною договору. Відповідно до розрахунку заборгованості по кредитному договору № 3036923 від 07.05.2018р., утворилась заборгованість, яка станом на 01.07.2024р. становить 236224,32 грн., та складається із: заборгованості за кредитом - 5795,69 грн; заборгованості по комісії 205123,95 грн; інфляційні втрати - 18466,87 грн; заборгованість за 3% річних - 6837,81 грн. (а.с. 9). Згідно листа вих. № 4968-ВП від 08.07.2024р., між ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» та ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» укладено угоду на переказ грошових коштів ВП-081216-2 від 08.12.2016р. Відповідно до вказаної угоди, 29.08.2018р. здійснено переказ грошових коштів на суму 6000,00 грн. на картку № [NUMBER] (а.с. 12). Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з таких правових норм. Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію» електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 ЗУ «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію»). У відповідності до вимог ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконувати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто. Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Статтями 1049, 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК договір є обов`язковим для виконання сторонами. Судом встановлено, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, суму отриманих від ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» грошових коштів не повернув. Суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитом (за тіло) у розмірі 5795,69 грн., оскільки доведено, що кошти в даному розмірі перераховано на рахунок відповідача. Стосовно вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за комісією суд дійшов наступного висновку. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Відтак, підпунктами 4.2.2.1 та 4.2.2.2 пункту 4 договору позики позичальнику фактично встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту у виді щомісячної комісії. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Згідно частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів (п. 31.25 постанови). Суд звертає увагу, що підпунктами 4.2.2.1 та 4.2.2.2 пункту 4 спірного договору позики № 3036923 від 29.08.2018р., укладеного між сторонами не передбачено за що позичальник повинен сплачувати комісію, а відтак умови договору про сплату позичальником на користь банку комісії суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства. Враховуючи наведене, умови підпунктів 4.2.2.1 та 4.2.2.2. пункту 4 договору позики щодо встановлення комісії за договором позики № 2466693, укладеного 07.05.2018 між [PERSON] та ТОВ "Фінансово-кредитний супермаркет", щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію щомісячно у терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за договором позики, є нікчемною. Також, позивач просить стягнути з [PERSON] інфляційні втрати у розмірі 18466,87 грн. та заборгованість заінфляційні втрати інфляційні втрати - 6837,81 грн. Частиною 2 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із правовою позицією, викладеною у постанові ВП ВС у справі №912/1120/16 від 04 лютого 2020 року, плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ПІК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто законодавство встановлює наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до розрахунку позивача сума інфляційних збитків за час прострочення виконання грошового зобов`язання в період з 11.10.2018р. по 24.02.2022р. становить 18466,87 грн., а загальна сума 3 % річних складає 6837,81 грн. Суд приймає до уваги розрахунки, надані позивачем, та вважає їх обґрунтованими, а тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню. Разом з тим, на підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 311,00 грн.

Outcome: partial